ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/12143/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/899/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Зеляк Ю.Г., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування позову посилався на те, що він з відповідачкою з 15.07.2001 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2025 було розірвано. 
Вказує, що у період шлюбу, у 2022 році, сторонами було придбано автомобіль «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_2 , добровільно поділити спірний автомобіль відповідачка відмовилась.
За доводами позову, у жовтні 2024 року ОСОБА_2 відчужено спірний автомобіль без відома та згоди позивача та перереєстровано на іншу особу, що підтверджується листом ТСЦ МВС 7441 від 25.02.2025. При цьому, грошові кошти від продажу автомобіля відповідачем позивачу не передавалися.
Посилається, що згідно висновку про вартість майна, доданого до звіту про оцінку КТЗ від 19.08.2025 вартість спірного автомобіля складає 453328 грн, а тому позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню грошова компенсація за 1/2 частку автомобіля в сумі 226664 грн.
Посилаючись на положення ст. 16, 325, 364, 368, 372 ЦК України, ст. 61, 65, 69, 70, 71 СК України, у позові ОСОБА_1 просив:
визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ;
стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 у сумі 226664 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.01.2026 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля марки «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 у сумі 226664 грн. 
У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду обґрунтовано тим, що оскільки автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим є спільним майном подружжя, є неподільною річчю та був відчужений відповідачем, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля є ефективним способом захисту порушеного права позивача.
Також, враховуючи, що жодна із сторін не заявила клопотання про призначення у справі судової експертизи для визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля, суд щодо вартості автомобіля бере саме ціну, визначену у звіті № 007/08/025 про оцінку колісного транспортного засобу «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску від 19.08.2025, який був складений на замовлення позивача перед подачею позову до суду.
Також при ухваленні рішення судом було враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 32.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.01.2026 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, провести розподіл судових витрат.
За доводами скарги судом першої інстанції рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; за наявної невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування доводів заявниця посилається на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігів від 22.10.2024 у справі № 750/10553/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, стягнуто на кожного із синів по 1/6 частині від доходів ОСОБА_4 , яке, як вважає позивачка, є преюдиційним під час розгляду цієї справи на підставі положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки зазначеним рішенням встановлено, що з 01.09.2023 син ОСОБА_5 є студентом 1 курсу денної форми навчання Університету Пардубиці, тривалість навчання 3 роки.
Зазначає, що її дохід та отримані аліменти не покривають всіх необхідних витрат у зв`язку з перебуванням на моєму утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 та повнолітнього сина ОСОБА_7 , який продовжує навчання за кордоном, а відповідач є військовослужбовцем і отримує середньомісячну заробітну плату у розмірі 39102,25 грн, тому було прийнято рішення реалізувати належний та оформлений на її ім`я автомобіль, щоб мати можливість розрахуватися із боргами та покрити частину наступних витрат, що неминуче виникнуть у майбутньому при продовження навчання старшого сина та утримання меншого сина.
Також за доводами скарги, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в порушення ст. 79, 80, 89 ЦПК України визнав належним та допустимим доказом по справі наданий позивачем Звіт на підтвердження вартості спірного автомобіля за відсутності реального дослідження та обстеження автомобіля, про що також було зазначено в судовому засідання та акцентувалася увага не неможливості прийняття вказаного доказу, як такого взагалі по справі та визначення розміру грошової компенсації на його основі.
На переконання заявниці, представлений стороною відповідача Звіт про оцінку транспортного засобу з урахуванням його реального представлення оцінювачу для огляду та дослідження, надавав його реальну, дійсну ринкову вартість з урахування технічного стану та коефіцієнту звичайного зносу. Проте, Звіт, наданий стороною позивача, містить явно завищену та недостовірну інформацію, щодо його ринкової вартості, не враховує стан конкретно даного автомобіля та не міг бути врахований судом, як джерело для визначення його вартості, необгрунтовано взятий до уваги судом першої інстанції як підстава для стягнення грошової компенсації саме в тому розмірі, який зазначений у Звіті, складеному із помилками та масою застережень.
В обгрунтування доводів скарги заявниця посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-486цс16, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц, а також на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.08.2025 у справі № 242/812/23, від 17.04.2025 у справі № 638/2341/20.
Крім того, заявниця зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2025, яке набрало законної сили 14.03.2025, а спірний автомобіль був відчужений у період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, проте позивачем не доведено, що таке відчуження було здійснено не в інтересах сім`ї і спірний автомобіль не може входити до маси спільного майна подружжя, яке має бути враховано при поділі в натурі чи шляхом стягнення компенсації 1/2 частини їх вартості, як просить позивач.
Також заявниця посилається, що позивачем не надано належних доказів того, що правочин був укладений без його відома та/або суперечив інтересам сім`ї або спричинив шкоду спільному майну подружжя.
Обгрунтовуючи доводи скарги заявниця посилається на постанову Київського апеляційного суду від 22.04.2025 у справі № 754/14826/23.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.01.2026 - без змін. В обгрунтування посилається, що твердження відповідача щодо продажу автомобіля у період шлюбу є безпідставними, оскільки, хоча рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2025 у справі № 750/8565/24 офіційно шлюб розірвано 14.03.2025 року (дата набрання законної сили рішенням), проте сімейні відносини між нами були розірвані до винесення такого рішення, що підтверджується тим, що позов про розірвання шлюбу було подано у червні 2024 року і у липні 2024 року відповідачкою був поданий позов про стягнення аліментів аліментів на утримання дітей, які залишилися проживати з матір`ю, а реалізація ОСОБА_8 спірного транспортного засобу проведена 01.10.2024. Вказує, що враховуючи також те, що шлюб між сторонами був фактично припинений, ОСОБА_9 ні в усному порядку, ні в письмовому не повідомляла його про намір продати їх спільний транспортний засіб, відповідно і згоди на реалізацію спільного майна надано не було. Також заявник не погоджується з доводами ОСОБА_3 про використання коштів, отриманих за реалізований автомобіль, в інтересах сім`ї, оскільки остання не надала жодних доказів, які б свідчили про використання коштів саме і інтересах сім`ї. Посилання відповідачки на те, що вона була вимушена шукати альтернативні джерела доходів на утримання синів, зокрема покриття витрат на навчання старшого сина, оплату його обов`язкової соціальної страховки для осіб нерезидентів, проживаючих у Чеській Республіці, оплату гуртожитку, харчування, сплату мобільного зв`язку, Інтернету, тощо, заявник вважає непереконливими, оскільки, він також приймає участь у фінансовому забезпеченні дітей, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2024 №750/10553/24 про стягнення з нього аліментів на у тримання дітей. Як вказує заявник, пов`язуючи обставини перебування на її утримані дітей і продаж спірного транспортного засобу в інтересах сім`ї та спільних дітей відповідач діє безпідставно, оскільки він належним чином виконує свій обов`язок щодо матеріального забезпечення своїх дітей у встановленій судом частці і розпорядження коштами за реалізований автомобіль на користь сім`ї та дітей є сумнівним, оскільки вони вже не проживали разом і не вели спільний побут, а витрати на дітей перекриваються сплатою на них аліментів, тому потреби у додаткових коштах не мають.
Тому вважає, що суд правильно дійшов висновку про те, що належних доказів того, що продаж автомобіля відповідач здійснила зі згоди позивача та що сторони узгодили, що кошти від його продажу будуть використані на сплату за навчання сина тощо, матеріали справи не містять, а тому, враховуючи, що відповідач грошові кошти від продажу автомобіля позивачу не передавала, суд дійшов правильного висновку, що права позивача на поділ майна підлягають захисту.
Крім того, посилається, що суд всебічно дослідив доданий звіт, проаналізував застереження відповідача, надаючи їй право подати клопотання про проведення незалежної судової експертизи у разі сумнівів щодо правильності такого звіту, та прийшов до правильного висновку.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги , враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони з 16.07.2001 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2025 було розірвано (а.с. 13 т. 1).
Сторони є батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 93, 94 т. 1).
За матеріалами справи, з 01.09.2023 ОСОБА_5 є студентом 1 курсу денної форми навчання Університету Пардубиці, тривалість навчання – 3 роки, що підтверджується копією єдиної довідки про зарахування на навчання від 25.07.2023 (а.с. 100-102 т. 1).
Відповідно до копії довідки про проживання-сплати вартості гуртожитку від 02 липня 2024 року ОСОБА_5 проживає в гуртожитку АДРЕСА_1 і належним чином сплачує вартість проживання в гуртожитку. Оплата за проживання за місяць, в якому 30 днів, становить 5520 крон, 31 день, становить 5704 крон. (а.с. 104-106 т. 1).
З копій договорів страхування № 7131042056 та № 1310124406 (комплексне медичне страхування для іноземців), укладених між Страховою компанією «Славія» та ОСОБА_12 , вбачається, що 14.08.2024 та 29.08.2025 за комплексне медичне страхування для іноземців ОСОБА_5 сплатив страховий внесок у сумі 12900 крон та 11200 крон відповідно (а.с. 112-129).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2024 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на повнолітнього сина – ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, на період його навчання в Університеті Пардубиці, до 31.08.2026, але не більше як до досягнення ним 23 років, починаючи з 25.07.2024. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітнього сина – ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.08.2024 і до повноліття дитини. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено (а.с. 97-98 т . 1).
Згідно з інформацією Територіального сервісного центру МВС № 7441 в Київській та Чернігівській областях № 31/33/7441/183-аз-205-2025 від 25.02.2025 на ім`я ОСОБА_2 05.11.2022 було зареєстровано автомобіль «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску. Вказаний транспортний засіб був перереєстрований на іншу фізичну особу на підставі договору купівлі-продажу, складеного в ТСЦ 7441 01.10.2024 (а.с. 15 т. 1).
Згідно із копією звіту про оцінку легкового автомобіля «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , складеного 25.09.2024 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13 на замовлення ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля становить 311500 грн (а.с. 69-91 т. 1).
Судом було встановлено, що вказанийй звіт було складено після огляду спірного автомобіля оцінювачем 24.09.2024.
Відповідно до копії звіту № 007/08/025 про оцінку колісного транспортного засобу «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного 19 серпня 2025 року оцінювачем ОСОБА_14 на замовлення ОСОБА_1 , вартість автомобіля Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 19.08.2025 становить 453328 грн (а.с. 17-42 т. 1).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим є спільним майном подружжя, є неподільною річчю та був відчужений відповідачем, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля є ефективним способом захисту порушеного права позивача.
Також, враховуючи, що жодна із сторін не заявила клопотання про призначення в справі судової експертизи для визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля, суд щодо вартості автомобіля прийшов до висновку, що належним та допустимим доказом вартості є звіт № 007/08/025 про оцінку колісного транспортного засобу «Mitsubishi Outlander Sport», 2018 року випуску від 19.08.2025, який був складений на замовлення позивача перед подачею позову до суду.
Також при ухваленні рішення судом було враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 32.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірний автомобіль, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується та не спростовано відповідачем, як у суді першої так і в апеляційному суді.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що автомобіль є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними в рівних частках, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на компенсацію вартості частки спірного майна, а також обґрунтовано визначив дійсну вартість автомобіля, виходячи з дійсної вартості спірного автомобіля, визначеної у звіті № 007/08/25 від 19.08.2025, та враховуючи правовий висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, Верховного Суду, викладений у постанові від 17.08.2022 у справі № 545/2396/20.
Безпідставними є посилання заявниці на те, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2024 у справі № 750/10553/24 про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей є преюдиційним на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки зазначеним рішенням встановлено, що з 01.09.2023 син ОСОБА_5 є студентом 1 курсу денної форми навчання Університету Пардубиці, тривалість навчання 3 роки, враховуючи, що встановлення обставини навчання дитини за кордоном, не може бути підставою для відмови у стягненні компенсації за частину автомобіля як спільного сумісного майна подружжя, оскільки вказаним рішення встановлено, що угоди про сплату аліментів стронами не досягнуто, тобто між сторонами існував спір щодо утримання дітей, враховуючи, що до суду позивачка звернулась 25.07.2024.
Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи скарги про те, що дохід позивачки та отримані аліменти не покривають всіх необхідних витрат у зв`язку з перебуванням на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 та повнолітнього сина ОСОБА_7 , який продовжує навчання за кордоном, тому було прийнято рішення реалізувати належний та оформлений на її ім`я автомобіль, щоб мати можливість розрахуватися із боргами та покрити частину наступних витрат, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2024 стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, та на утримання неповнолітнього сина.
Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 180, 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Такий обов`язок покладений на обох батьків солідарно.
Відповідно до ст. 192, 201 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, не є сталим і може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, посилання заявниці на те, що її дохід та отримувані аліменти не покривають всіх необхідних витрат не спростовують правильність висновків суду про право позивача на отримання вартості від частки реалізованого відповідачкою спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя.
Доводи відповідачки про те, що судом неправильно визначено вартість спірного автомобіля, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визначається виходячи з ринкової вартості, визначеного на підставі звіту про оцінку КТЗ № 007/08/025 від 19.08.2025, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Згідно положень ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції учасникам справи було роз`яснено право заявити клопотання про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля, проте учасники справи не скористались таким правом ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме ці обставини, з`ясовані судом першої інстанції на підставі вказаного висновоку експерта, підлягали врахуванню судом під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі 158/2229/16, від 02.10.2024 у справі №686/2659/21, від 05.11.2024 у справі №127/3135/23.
Також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи скарги, що позивачем не надано належних доказів того, що правочин був укладений без його відома та/або суперечив інтересам сім`ї або спричинив шкоду спільному майну подружжя, а також доводи про те, що позивачем не доведено, що таке відчуження було здійснено не в інтересах сім`ї і спірний автомобіль не може входити до маси спільного майна подружжя, враховуючи наступне.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №303/7089/18 зазначив, що оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, то наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. Такий висновок відповідає положенням статей 77 та 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів. При цьому наявність згоди дружини на відчуження автомобіля, а також витрачання отриманих від продажу автомобіля коштів на потреби сім`ї чи здійснення такого продажу в інтересах сім`ї повинен довести той з подружжя, хто відчужив автомобіль.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц Верховний Суд виснував, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачкою, що спірний автомобіль був придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягав поділу між ними в рівних частинах.
На час відчуження ОСОБА_2 спірного автомобіля сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, матеріали справи не містять та відповідачкою не надано належних і допустимих доказів про надання згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобіля та використання нею коштів, отриманих від продажу майна, в інтересах сім`ї. 
Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що на момент продажу автомобіля, жовтень 2024 року, ОСОБА_2 вже було подано позов 25.07.2024 про стягнення аліментів на дітей, оскільки не досягнуто добровільної згоди щодо утримання спільних дітей, та позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу поданий у червні 2024 року, за вказаних обстави та за відсутності надання належних та допустимих доказів про отримання згоди іншого з подружжя на продаж автомобіля, правильним є висновок суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 відчужила спірний автомобіль на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_1 та не довела використання виручених від продажу спірного автомобіля коштів в інтересах сім`ї, то позивач має право на компенсацію вартості частки спірного транспортного засобу.
Необгрунтованими є також і доводи скарги про те, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2025, яке набрало законної сили 14.03.2025, а спірний автомобіль був відчужений у період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем – 01.10.2024, тому спірний автомобіль не може входити до маси спільного майна подружжя, оскільки з позовом про розірвання шлюбу позивач звернувся у червні 2024 року і під час розгляду справи, до ухвалення судом у справі про розірвання шлюбу, відчужила спірний автомобіль, а 25.07.2024 відповідачка звернулась до суду з позовом про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей, що свідчить про те, що шлюбні відносини між сторонами були припинені. Зазначене також підтверджується і позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З врахуваннм викладеного, посилання заявниці в апеляційній скарзі в обгрунтування сввоїх доводів на постанову Київського апеляційного суду від 22.04.2025 у справі № 754/14826/23 не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах лише Верховного Суду, що передбачено ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02.04.2026.

Головуючий Судді :