Справа №705/3745/25
2/705/600/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі головуючого судді Піньковського Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним та довіреності недійсною,
У С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним та довіреності недійсною , в обґрунтування якого зазначив наступне.
У провадженні Славянського районного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа № 306/2402/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу.
02 квітня 2025 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відвід всім суддям Славянського районного суду Закарпатської області, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , у зв`язку з наявністю суб`єктивної зацікавленості у вирішенні справи № 306/2402/23, що полягає у наявності права користування транспортним засобом марки AUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_1 .
На підтвердження викладених обставин, 16 квітня 2025 року до матеріалів справи долучено довіреність від 02 квітня 2025 року, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Любов`ю Володимирівною та зареєстрованою в реєстрі за № 336.
Як вбачається з даної довіреності, ОСОБА_2 на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення, цією довіреністю уповноважує, зокрема ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , Україна, представляти інтереси її інтереси як власника транспортного засобу з питань володіння, корстування, експлуатації належного їй транспортного засобу марки AUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Отже, ОСОБА_2 стверджує наявність між сторонами укладеного договору доручення, що не відповідає дійсності. 
У відповідності до вимог чинного законодавства договір доручення є двостороннім договором. Крім того, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, а саме те, що обов`язковим елементом двостороннього доручення є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням волевиявлення. Основним критерієм, за яким можна розмежовувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення. У разі відсутності факту вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Якщо ж сторона не виявила свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли. 
Очевидно, що будь яких домовленостей щодо договору доручення в усній чи письмовій формі між сторонами не було та і не могло бути укладено, а такі дії відповідача виступають нічим іншим як протиправним тиском на суддю у ході реалізації ним своїх повноважень і є грубим втручанням у здійснення правосуддя з метою перешкоди об`єктивному та неупередженому розгляду справ. 
Про зазначене констатовано в ухвалі Свалявського районного суду Закарпатської області від 03 червня 2025 року. 
06 червня 2025 року, згідно із Законом України «Про судоустрій та статус суддів», відповідне повідомлення про вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитеру правосуддя скеровано позивачем до Вищої ради правосуддя та до Офісу Генерального прокурора.
Крім того, жодних дій на виконання нібито укладеного усного договору доручення вчинено не було. Так, ОСОБА_2 не передала ОСОБА_1 ані довіреність, що є предметом оскарження, ані сам транспортний засіб, документи на нього та ключі. 
Вказане додатково свідчить, що жодних домовленостей між сторонами щодо укладення усного договору доручення не існувало. 
Отже, усний договір доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є таким, що не укладався, а оскільки неукладений договір не може породжувати ніяких прав та обов`язків для його сторін, то довіреність видана на підставі цього правочину є недійсною. 
Просить суд визнати усний договір доручення між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що не укладався. 
Визнати довіреність від 02 квітня 2025 року, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелей Любов`ю Володимирівною та зареєстровану в реєстрі за № 336 щодо повіреного ОСОБА_1 – недійсною. 
Ухвалою судді у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. 
Відповідачу була направлена копія ухвали судді про відкриття провадження та примірник позовної заяви рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, який повернувся до суду без вручення з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що вважається належним повідомленням сторони про судовий розгляд.
Відповідач відзив до суду не направив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав. 
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Судом встановлено, що у відповідності до довіреності, укладеної 02.04.2025 у м. Мукачево, Мукачівського району, Закарпатської області, посвідченої Гелетей Л.В., приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області, зареєстрованої в реєстрі за № 336, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уповноважила, в тому числі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , представляти її інтереси, як власника транспортного засобу з питань володіння, користування, експлуатації належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 2147 09.08.2023, транспортного засобу: марка – AUDI, комерційний опис – А6, ідентифікаційний номер транспортного засобу – НОМЕР_3 , реєстраційний номер – НОМЕР_1 , рік випуску – 2014. За умовами вказаної довіреності Гріненко Оксана Миколаївна діючи добровільно, без будь якого примусу, розуміючи значення своїх дій, відповідно до вимог та на виконання статті 224 та статті 107 Цивільного кодексу України на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення, надала представникам права вчинення ряду дій щодо вищевказаного автомобіля. У зазначеній довіреності також відображено, що ОСОБА_2 було роз`яснено зміст статей 237-241, 247-250 Цивільного кодексу України, а також остання засвідчила, що дана довіреність нею відповідно до її вільного волевиявлення, що відповідає її внутрішній волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску і не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Строк закінчення дії довіреності – 02.04.2026.
Згідно заяви ОСОБА_2 від 02.04.2025 поданої на ім`я голови Свалявського районного суду Закарпатської області, Гріненко О.М. просить дати відвід усьому складу суду, а саме: Вінер Е.А., ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , у зв`язку із наявністю об`єктивної зацікавленості всього складу суду у вирішенні справи № 306/2402/23, що полягає у наявності права користування транспортним засобом Аudi А6, д.н.з. НОМЕР_1 . 
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 03.06.2025 під головуванням судді Уліганинця П.І., у цивільній справі № 306/2402/23 було розглянуто заяву відповідача про відвід всьому складу суду, який був визнаний безпідставним, однак з метою забезпечення умов, за яких у учасників не виникало б сумнівів щодо упередженості або об`єктивності судді, відповідно до правил ст. 36 ЦПК України, був задоволений. При цьому, згідно даної ухвали судом установлено, що підставою для відводу вказано наявність довіреності, якою відповідач уповноважила інших осіб представляти її інтереси з питань володіння, користування та експлуатації транспортного засобу марки «AUDI А6», зокрема як убачається із нотаріально посвідченої довіреності, відповідач уповноважила суддів Свалявського районного суду Уліганинця П.І. та Вінер Е.А. представляти її інтереси як власника вищевказаного транспортного засобу, надавши право на керування та на інші дії, пов`язані з експлуатацією даного транспортного засобу. Такий правочин укладено без відома та поза волею головуючого у справі. такі дії відповідача, на думку головуючого, виступають нічим іншим, як протиправним тиском на суддю у ході реалізації ним своїх повноважень і є грубим втручанням у здійснення правосуддя з метою перешкодити об`єктивному та неупередженому розгляду справи, що слугує підставою для звернення із відповідною заявою до ВРП. 
Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин – це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. 
Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
У відповідності до ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).
Згідно з вимогами ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України). 
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, договір за своєю сутністю є правочином.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Статтею 1007 ЦК України передбачено, що довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.
Тлумачення наведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку усного договору доручення) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.
Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.
Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні то договір є неукладеним.
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.
Як було встановлено в ході судового розгляду відповідач ОСОБА_2 заявляючи відвід Уліганинцю П.І., як головуючому судді у цивільній справі № 306/2402/23, що перебуває на розгляді Свалявського районного суду Закарпатської області, у якій вона є відповідачем, посилалася на наявність довіреності від її імені, якою вона уповноважила ОСОБА_1 на вчинення певних дій із належним їй автомобілем. При цьому, підставою видачі довіреності зазначено начебто укладений між довірителем та повіреним усний договір щодо предмету довіреності. 
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що ніякої домовленості, договору чи угоди між ним та ОСОБА_2 щодо транспортного засобу не укладалося, про наявність такої довіреності йому нічого не відомо, що відображено в ухвалісуду під час розгляду заяви ОСОБА_2 про відвід судді. При цьому, Гріненко О.М. ні під час розгляду справи позивачем ОСОБА_1 , як головуючим суддею, ні під час розгляду вказаної справи щодо визнання неукладеним усного договору доручення, не надала суду доказів на підтвердження укладення усного договору довіреності, а також не підтвердила виконання нею зобов`язання щодо вручення повіреному копії довіреності, чи передачі транспортного засобу, чи вчинення будь-яких інших дій, на виконання такого договору, у разі його існування. 
З огляду на наведене, усний договір доручення, на підставі якого було видано оскаржену довіреність від 02.04.2025 строком на один рік, тобто до 02.04.2026, за якою Гріненко О.М. уповноважила, в тому числі і Уліганинця П.І. представляти її інтереси з питань володіння, користування та експлуатації належного їй транспортного засобу, який між іншим є предметом цивільної справи, що перебуває у провадженні Свалявського районного суду Закарпатської області з 2023 року, за умови відсутності будь якої домовленості та вчинення будь яких дій між довірителем та повіреним, потрібно кваліфікувати як неукладений.
Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався.
Відповідно до пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
У відповідності до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та згідно ч. 2 цієї статті фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Також у п. 24 постанови роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
За вказаних обставин суд вважає доведеним фіктивність наданої відповідачем довіреності, оскільки, як було встановлено судом, ніяких домовленостей на підставі яких могла бути видана така довіреність, між позивачем та відповідачем не укладалося. 
У відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (далі – Порядок) визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. 
Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної лії
Пунктом 3, 4 глави 9 Порядку визначено, що перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України «Про нотаріат». 
Враховуючи, що довіреність є одностороннім правочином, особистої присутності повіреного при посвідченні довіреності закон не вимагає. 
Зважаючи на обставини справи, суд дійшов висновку про доведеність відсутності у позивача волевиявлення на отримання будь-яких повноважень на представництво інтересів відповідача щодо володіння, користування, експлуатації транспортним засобом «AUDI А6», д.н.з НОМЕР_1 . От же, з огляду на відсутність укладеного договору доручення між сторонами, не можливим є й представництво за довіреністю, яке не ґрунтується на договорі. 
За такий обставин, оскільки довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, то в даному випадку видана відповідачем довіреність від 02 квітня 2025 року, посвідчена приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелей Любов`ю Володимирівною та зареєстрована в реєстрі за № 336 щодо повіреного ОСОБА_1 - має ознаки недійсної. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Аналізуючи наявні докази щодо встановлених обставин справи з урахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується квитанцією ID: 6035-0532-9271-7087 від 13.06.2025. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 11, 13, 15, 16, 202, 203, 215, 216, 234, 244, 626, 628, 1000, 1007 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд – 
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити.
Визнати неукладеним усний договір доручення між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Визнати недійсною довіреність від 02 квітня 2025 року, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелей Любов`ю Володимирівною та зареєстровану в реєстрі за № 336 щодо повіреного ОСОБА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (рнкопп НОМЕР_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 2422 гривні 40 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Р. В. Піньковський