УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №278/1735/15-ц Головуючий у 1-й інст. Дубовік О.М. 
Категорія 16 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року 
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й., 
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/1735/15-ц за позовом прокурора Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради та Дочірнього підприємства «Пулинський лісгосп агропромислового комплексу» Житомирського обласного Комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної рад, про витребування у ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повернути земельні ділянки на користь Дочірнього підприємства «Пулинський лісгосп агропромислового комплексу» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради,
за апеляційною скаргою першого заступника керівника Житомирської окружної прокуратури на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Дубовік О.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :
У червні 2015 року Житомирська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради, ДП «Пулинський лісгосп АПК» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради, звернулась з даним позовом, в якому просила визнати недійсними розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації, зокрема: 
- від 16 грудня 2010 року № 1164 «Про надання громадянам дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з метою передачі їх у власність для ведення садівництва на території Зарічанської сільської ради»; 
- від 28 грудня 2010 року № 1202 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з метою передачі їх у власність для ведення садівництва на території Зарічанської сільської ради»; 
- від 28 лютого 2011 року № 136 «Про внесення змін у розпорядження голови райдержадміністрації від 28 грудня 2010 року № 1202».
Також представник прокуратури просив: 
- визнати недійсними державні акти на право приватної власності на земельні ділянки та скасувати їх державну реєстрацію, видані фізичним особам, відповідачам у справі; 
-витребувати у ОСОБА_15 та ОСОБА_1 на користь ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» земельні ділянки площею 0,2 га кожна, розташовані на території Зарічанської сільради Житомирського району Житомирської області; 
- зобов`язати ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , ОСОБА_5 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_6 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_7 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_8 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_11 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_14 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 повернути до земель ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» земельні ділянки, одержані на підставі розпоряджень голови Житомирської районної державної адміністрації від 16 грудня 2010 року № 1164, від 28 грудня 2010 року № 1202, від 28 лютого 2011 року № 136; 
- зобов`язати ОСОБА_15 та ОСОБА_1 повернути до земель ДП «Червоноармійський лісгосп АПК» земельні ділянки площею 0,2 га кожна, одержані ними згідно державних актів на право приватної власності на земельні ділянки серії ЯМ № 095290 і ЯК № 224501. 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Житомирської області оскаржив його до апеляційного суду. 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 28 березня 2017 рокурішення районного суду від 16 серпня 2016 року залишено без змін.
У квітні 2017 року заступник прокурора Житомирської області оскаржив рішення судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
Постановою від 13 червня 2018 року Верховний Суд ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року скасував і справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
Верховний Суд постановою від 23 лютого 2022 року постанову Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Житомирський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2022 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 серпня 2016 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Не погодившись із судовим рішенням апеляційного суду в окремій частині, заступник керівника Житомирської обласної прокуратури подав касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2024 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 серпня 2016 року (яке змінено апеляційним судом) та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_60 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повернути земельні ділянки на користь Дочірнього підприємства «Пулинський лісгосп агропромислового комплексу» Житомирського обласного Комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
16 грудня 2024 року Житомирський районний суд прийняв справу до свого провадження.
Під час розгляду справи, ухвалою Житомирського районного суду від 18 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху, а 24 жовтня 2025 року її залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України.
Не погодившись з цією ухвалою, перший заступник керівника Житомирської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Також просить вирішити питання судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судами касаційної та апеляційної інстанції після неодноразового перегляду даної справи рішень щодо залишення позову прокурора без розгляду не приймалося, що свідчить про відсутність підстав для висновків про те, що позовна заява прокурора не відповідає вимогам процесуального закону.
Вказує, що застосування місцевим судом положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09 квітня 2025 року, яким доповнено частину четверту статті 177 ЦПК України, є безпідставним.
Зазначає, що умови та порядок компенсації викладено законодавцем у частині п`ятій статті 390 ЦК України. Порядок обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна в добросовісного набувача викладено у статті 388 ЦК України.
Натомість абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України не містить умов та порядку компенсації вартості нерухомого майна, а також порядку обчислення та перебігу граничного строку, оскільки є нормою процесуального права, а не нормою матеріального права.
Стаття 177 ЦПК України лише встановлює вимоги до документів, що додаються до позовної заяви. Таким чином, абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України не має зворотної дії в часі.
Звертає увагу, що оскільки позовна заява відповідає вимогам статей ЦПК України у редакції, чинній на червень 2015 рік, підстав для подання прокурором до суду експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в сумі їх вартості, не було.
Прокурором 14 та 17 липня 2025 року, тобто до винесення ухвали про залишення позову без руху, до суду у даній справі подавалися заяви про доповнення підстав позову га зміну предмету позову шляхом пред`явлення їх іншим відповідачам та зміні обраного способу захисту, що визначений статтею 387 ЦК України. Проте, рішення щодо даних заяв судом прийняті так і не були.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
До судового засідання представник апелянта подав заяву про розгляд справи без його участі.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Залишаючи без руху поданий позов із підстав ненадання прокурором експертно-грошової оцінки земельних ділянок і невнесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок, та у подальшому залишивши його без розгляду у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позову без руху, суд першої інстанції виходив з наступного. 
Так 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-ІХ, яким доповнено частину четверту статті 177 ЦПК України, згідно з якою у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову подаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. 
Така вимога встановлена не лише для позовів, які подаються до суду, а й для тих, які вже перебувають у провадженні суду, оскільки вказаним Законом встановлено зворотну дію в часі його приписів в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Також суд зазначив, що обставини добросовісності/недобросовісності набувача досліджуватимуться та встановлюватимуться судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, на підставі наданих сторонами в ході судового розгляду доказів, а відтак, оскільки зазначена обставинна залишаться невизначеною до закінчення розгляду справи та ухвалення судом рішення по суті спору, суд має вжити всіх заходів з метою захисту прав відповідача, як потенційного добросовісного набувача. 
Однак з такими висновками погодитися не можна, виходячи з таких мотивів.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року, яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.
Законом України № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту:
«5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 4292-IX частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:
«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону України № 4292-IX).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Суд першої інстанцій не врахував, що за змістом пункту 2 Розділу ІІ Закону України №4292-IX положення цього Закону мають зворотну дію в часі у частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Подібні висновки у спірних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 (провадження № 61-11478св25), від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25).
Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор посилався на наявність підстав для визнання недійсними розпоряджень голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області; визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам згадуваним у оспорюваних розпорядженнях; витребування земельних ділянок у громадян; зобов`язання громадян повернути земельні ділянки позивачеві.
Прокурор вказував, що земельні ділянки надані громадянам – відповідачам у даній справі, перебувають у постійному користуванні Чевроноармійського лісгоспу і є землями лісового фонду. Такий масив землі не вилучався у згадуваного підприємства, не змінювалось його цільове призначення, а отже видача землі розпорядженнями голови РДА є протиправним.
Стосовно двох громадян – ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , прокурор просив, крім цього зобов`язати їх повернути землі, адже таким громадянам земельні ділянки не передавались оспорюваним розпорядженням голови РДА, а права власності на такі ділянки були набути за відплатними правочинами.
Тобто, доводи прокурора та його позиція у спірних правовідносинах зводяться до того, що видача землі розпорядженнями голови РДА є протиправним.
За встановлених у цій справі обставин суд першої інстанції зробив неправильний висновок про залишення позову без розгляду. 
Прокурор у цій справі пред`явив позов про витребування земельної ділянки у недобросовісного набувача (останнього набувача), отже приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність/недобросовісність набувачів судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення. Подібні висновки у спірних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі №354/1754/24, від 14 січня 2026 року у справі №354/160/25. 
Отже, місцевий суд неправильно застосував до спірних правовідносин приписи статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, частини одинадцятої статті 187 ЦПК України.
Пунктом 6 частини першої статті 39 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За викладених обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Житомирської окружної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді