Унікальний номер справи 752/21444/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7884/2026
Головуючий у суді першої інстанції А. О. Митрофанова 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

01 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 

відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Митрофанової А. О., в примішенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що є основним квартиронаймачем кімнати АДРЕСА_1 , у якій зареєстрований та проживає з 12.12.2009.
Зазначений гуртожиток знаходиться на балансі територіальної громади Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. У даній кімнаті, крім позивача, зареєстрована ще ОСОБА_2 . Членом сім?ї позивача вона не являється. ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаному приміщенні з 2005 року, але жодного дня в спірній кімнаті не проживала.
Позивач вказав, що у зв?язку з тим, що він є інвалідом II-ї групи і йому необхідна стороння допомога, його син ОСОБА_3 вселився до нього у спірне приміщення. Проте відповідач вважала, що вказана обставина була перешкодою їй у проживанні в даній кімнаті, і звернулася в 2018 році до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2021 частково задоволено позов ОСОБА_2 , виселено ОСОБА_3 та зобов?язано ОСОБА_1 надати вільний доступ ОСОБА_2 до спірного приміщення та ключі від вхідних дверей.
Також позивач зазначає, що ним було виконано всі вказані в рішенні суду вимоги, однак ОСОБА_2 так і не вчинила жодних дій, щоб вселитися та користуватися спірним житловим приміщенням та до теперішнього часу вона жодного разу не відвідувала житлове приміщення, не проживала там. Як відомо позивачу, ОСОБА_2 постійно проживає в м. Васильків, Київської області. На теперішній час комунальні послуги нараховуються на відповідача, але вона не виявляє бажання їх оплачувати і ці оплати змушений робити позивач, хоча має пільги по сплаті комунальних послуг.
З урахуванням зазначеного позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги те, що факт непроживанння у спірному приміщенні не заперечувався відповідачкою та її представником. Суд проігнорував ту обставну, що відповдачем не надано доказів, що вона не проживає у спірному приміщенні із поважних причин, зокрема не доведено, що позивач перешкоджає їй у реалізації цього права.
Також вказав, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків, які повністю підтверджуєть факт непроживання відповідача у спірному приміщенні без поважних причин. Позивач вказує, що ОСОБА_2 ще у 2021 році подала виконавчий лист про усунення їй перешкод у користуванні кімнатою на виконання, проте дій щодо вселення не вчинила, до державного виконавця з питанння виконання рішення суду не зверталась, а також вона не зверталась до позивача із проханням надати ключі від кімнати та вселитися в неї не намагалась. Зокрема відповідач не зверталась і до правоохоронних органів. Зазначене, на думку позивача, свідчить про те, що відповідачка не потребує цього житла, має інше постійне місце проживання.
Надану відповідачем вимогу державного виконавця позивач вважає неналежним доказом у справі, оскільки така вимога була подана виконавцем лише після звернення відповідачки, коли їй стало відомо про відкриття провадження у даній справі.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити на підставі викладених у ній доводів. 
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване.
Третя особа Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету учасників справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третьої особи не надходило. 
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності третьої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи та судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом встановлено, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до рішення Київської міської ради № 284/5096 від 2 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва та згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1112 від 10 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» належить до майна, що передано до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.
Актом обстеження умов проживання, складеним спеціалістом служби у справах дітей Голосіївської РДА від 17.05.2018, встановлено, що у кімнаті АДРЕСА_4 проживає і зареєстрований ОСОБА_1 , проживають без реєстрації ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Зареєстровані, але не проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 06.09.2024 у кімнаті АДРЕСА_4 зареєстровано двоє осіб, з 06 січня 2005 року зареєстрована ОСОБА_2 , з 13 травня 2017 року зареєстрований ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо користування кімнатою АДРЕСА_4 . 
Так, постановою Київського апеляційного суду у цивільній справі № 752/20569/18 від 20.01.2021 усунуто перешкоди у здійсненні користування ОСОБА_2 житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов?язання ОСОБА_1 надати їй постійний вільний доступ до кімнати та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення.
Голосіївським відділом ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) 15.06.2021 відкрито виконавче провадження № 65804951 згідно якого зобов?язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні користування, в т.ч. ОСОБА_2 , житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов?язання, в т.ч. ОСОБА_1 , надати їй постійний вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення.
Відповідно до вимоги головного державного виконавця Голосіївського відділу ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) Т. Яковенко від 07.03.2025 боржнику ОСОБА_1 терміново у строк не пізніше 3-х робочих днів, з дня отримання вимоги виконавця, необхідно повідомити про добровільне виконання рішення суду та/або надати письмове пояснення з приводу причин невиконання рішення суду. Стягувачу терміново у строк не пізніше 3-х робочих днів з дня отримання вимоги виконавця повідомити про добровільне виконання рішення суду боржником. 
Таким чином, оскільки рішення суду станом на березень 2025 року виконано не було (а перебувало на примусовому виконанні), у відповідачки існували перешкоди у користуванні вказаною кімнатою.
Згідно показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 ,    ОСОБА_10 ,    ОСОБА_11 , у спірній кімнаті проживає позивач, його син з дружиною, інші осіби, які зареєстровані за вказаною адресою, не проживають там. Щодо наявності між сторонами спору про користування спірним житловим приміщенням свідкам нічого не відомо.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що відповідачка не цікавиться спірною кімнатою та не сплачує кошти за комунальні послуги, не проживає у кімнаті без поважних причин та втратила інтерес до спірного житла.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість належними та допустимими доказами факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, зокрема обставин, що відповідач втратила інтерес до спірного житла.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що: «аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зазначено: «вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18) зазначено: «апеляційний суд встановив, що квартира має дві суміжні кімнати. При цьому, мати відповідача постійно проживала у квартирі разом зі співмешканцями. На цей час, в квартирі проживає чоловік матері. Відповідач не проживає у спірній квартирі за домовленістю з матір`ю, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі трьох дорослих осіб. За таких обставин, врахувавши поважність причин відсутності особи у спірній квартирі понад 6 місяців, а також відсутність у відповідача іншого житла, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається встановлено, що сторони зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_4 . Разом з тим відповідач не проживає у спірному приміщення. Між сторонами існує спір щодо користування кімнатою АДРЕСА_4 , що підтверджується обставинами, встановленими постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2021 у цивільній справі № 752/20569/18.
У ході розгляду справи було встановлено, що у провадженні Голосіївського відділу ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) 15.06.2021 перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 752/20569/18 щодо зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні користування ОСОБА_2 житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов?язання ОСОБА_1 надати їй постійний вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення, що підтверджується вимогою головного державного виконавця Т. Яковенко від 07.03.2025.
Станом на день розгляду справи позивачем не надано суду доказів на підтвердження виконання вимоги державного виконавця. Твердження позивача про те, що він не чинить відповідачу перешкоди у користуванні спірним житлом спростовуються встановленими у справі обставинами та зібраними належними та допустимими доказами у справі.
ОСОБА_1 у ході перегляду справи апеляційним судом, наполягаючи на тому що не чинить відповідачці перешкоди у користуванні спірною кімнатою у судовому засіданні не вчинив дій щодо передачі представнику відповідача ключів від вхідних дверей кімнати АДРЕСА_1 . Зокрема не спростував і ту обставину, що у спірній кімнаті проживають інші особи без реєстрації, згоду на проживання яких не надавала ОСОБА_2 .
У свою чергу представник відповідачки у судовому засіданні наполягав на тому, що відповідач не проживає у спріній кімнаті з поважних причин, а саме через те, що позивачем чиняться перешкоди у проживанні відповідачці у спірному житловому приміщенні, що також підтверджується відкритим виконавчим повадженням.
При цьому судом встановлено, що спірне житло перебуває у комунальній власності і позивач є користувачем (як і відповідачка) спірної кімнати, а не її власником.
Таким чином встановивши відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною кімнатою, оскільки не проживає в ній вимушено, тобто з поважних причин, суд першої інстанці зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має у користуванні інше житло не спростовує висновків суду про те, що вона не користується спірною кімнатою з поважних причин, або не втратила інтерес до житла, у якому вона зареєстрована у встановленому законом порядку. Крім того, підставами заявленого позову є непроживання відповідачки в кімнаті понад шість місяців без поважних причин (ст.ст. 71,72 ЖК України), а не наявність у відповідачки іншого постійного житла (ст.107 ЖК України). За таких обставин, наявність іншого житла у відповідачки (навіть якщо воно у неї є) не має будь - якого правового значення виходячи саме з підстав заявленого позову.
Не заслуговують на уваги доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом показань свідків, оскільки відповідно до частини другої статті 90 ЦПК Українипоказання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Натомість із наданих суду свідками показаннях не можливо зроботи висновок про те, що відповідач у справі не проживає у спірній кімнаті з власного бажання, втратила інтерес до неї. Свідки вказали на те, що їм невідомо про наявність між сторонами спору щодо користування кімнатою у гуртожитку. Проте такй спір існує між сторонами вже тривалий час, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2021 року та вимогою Головного державного виконавця Голосіївського відділу ДВС у місті Києві ЦМРУ МЮ (м. Київ) Т. Яковенко від 07.03.2025. Відтак колегія суддів вважає, що допитаним судом першої інстанції свідкам невідомо достовірні обставини щодо причин непроживання відподачки у спірній кімнаті, а тому такі показання не підтверджують обставини, викладені позивачем у позовній заяві. 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
Суд першої інстанції правильно вважав, що зібраними у справі доказами підтверджено те, що відповідач не втратила інтерес до спірного житла, вже тривалий час спірним житлом не користується з поважних причин, оскільки їй чиняться перешкоди для проживання у спірній кімнаті.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять.
При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає його апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 квітня 2026 року.

Судді