Справа № 766/2505/23
н/п 2/766/6818/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року м.Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Єпішина Ю.М.,
секретар судового засідання Царенко Д.Р.,
за участю: позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
представника позивача Стороженка Д.П. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача Слєпченко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом адвоката Стороженка Дениса Петровича в інтересах ОСОБА_1 до Херсонської державної морської академії про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просить скасувати наказ №58-к від 21 червня 2023 року, про звільнення ОСОБА_1 з посади доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії; поновити ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії та допустити в цій частині негайне виконання судового рішення. Стягнути з Херсонської державної морської академії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 червня 2023 року по день ухвалення рішення у справі та допустити в цій частині негайне виконання судового рішення в межах за один місяць. Окрім того просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом № 58-к від 21.06.2023 року позивача звільнено з посади доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку несумісного з продовженням даної роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП України. Позивач не погоджується з даним наказом, вважає, що заяви написані курсантами могли бути тиском з боку керівництва. Обставини, які стали підставою для звільнення позивача є незаконними, такими, що не відповідають дійсності та були зроблені під тиском з боку керівництва відповідача з метою звільнення позивача. Всі факти які викладені в заявах курсантів про те, що позивач викладає пари російською мовою ніяким чином не підтверджені та не відповідають дійсності. 21.06.2023 року на засідання постійно діючої комісії з етики управління конфліктами з порядком денним здійснення позивачем освітнього процесу мовою агресора – російською мовою, в умовах воєнного стану, позивача не було запрошено, комісія здійснювала розгляд як вже встановлений факт, підтверджений заявами курсантів. Позивач зазначає, що викладені в заявах курсантів факти не підтверджені конкретними доказами, більшість курсантів, які писали заяви, не відвідували заняття з 2022 року. Таким чином, позивач вважає, що її було звільнено з порушенням процедури та норм трудового законодавства, внаслідок чого наказ про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, та позивача повинно бути поновлено на роботі.
Ухвалою від 06.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.
24.11.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
28.11.2023 року представником позивача подано відповідь на відзив згідно якої позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позові, просили їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав обставини, зазначені у відзиві. У задоволенні позову просив відмовити.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно з приписами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Відповідно до норми ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
За вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що наказом № 402-к від 30.11.2020 року продовжено трудові відносини як обраним за конкурсом згідно з рішенням вченої ради від 26.11.2020 року на умовах строкового договору ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії терміном на 5 років з 01.12.2020 року по 30.11.2025 року на підставі заяви ОСОБА_1 з візами.
Наказом № 257-к від 05.10.2022 року прийнято на умовах сумісництва з 10.10.2022 року по 30.06.2023 року ОСОБА_1 на посаду доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії з педагогічним навантаженням 0,5 ставки на підставі заяви ОСОБА_1 з візами.
Наказом № 58-к від 21.06.2023 року Херсонської державної морської академії звільнено ОСОБА_1 доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії, 21 червня 2023 року за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП України.
Підставою слугували заяви курсантів Херсонської державної морської академії щодо використання російської мови позивачем ОСОБА_1 для проведення освітнього процесу.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб`єктів господарювання.
Згідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.
До суб`єктів, які можуть бути звільнені за згаданою підставою, належать учасники освітнього процесу, зазначені у статті 52 Закону України «Про освіту», а саме: педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники; фізичні особи, які провадять освітню діяльність; інші особи, передбачені спеціальними законами та залучені до освітнього процесу у порядку, що встановлюється закладом освіти. Таким чином, позивач належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, отже суду, як правозастосовному органу, надана можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Аморальним проступком можна вважати діяння, яке суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника.
За змістом частини другої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані: постійно підвищувати свій професійний і загальнокультурний рівні та педагогічну майстерність; сприяти розвитку здібностей здобувачів освіти, формуванню навичок здорового способу життя, дбати про їхнє фізичне і психічне здоров`я; дотримуватися академічної доброчесності та забезпечувати її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України; захищати здобувачів освіти під час освітнього процесу від будь-яких форм фізичного та психічного насильства, приниження честі та гідності, дискримінації за будь-якою ознакою, пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю здобувача освіти, запобігати вживанню ними та іншими особами на території закладів освіти алкогольних напоїв, наркотичних засобів, іншим шкідливим звичкам; додержуватися установчих документів та правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, виконувати свої посадові обов`язки тощо.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки.
Даний висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 713/265/15-ц (провадження № 61-135св17), від 16 травня 2018 року у справі № 1519/2-667/11 (провадження № 61-13895св18), від 07 травня 2018 року у справі № 243/8522/17 (провадження № 61-13316св18).
Засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності є, зокрема, формування поваги до прав і свобод людини, нетерпимості до приниження її честі та гідності, фізичного або психічного насильства, а також до дискримінації за будь-якими ознаками (стаття 6 Закону України «Про освіту»).
Працівник, який виконує виховні функції, повинен постійно дивитися за собою, відчувати, що його поведінка перебуває під контролем тих, кого він виховує, а також суспільства в цілому (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 495/47/18).
Підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників.
Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.
Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).
Якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи.
Законодавець не визначив критеріїв межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, отже суд зобов`язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити, чи є аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.
Даний висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 560/893/17 (провадження № 61-48706св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 351/2141/16 (провадження № 61-31226св18), від 31 липня 2019 року у справі № 243/5802/16-ц (провадження № 61-24254св18), від 05 вересня 2019 року у справі № 697/2520/18 (провадження № 61-8551св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 495/47/18 (провадження № 61-44378св18).
За приписами викладеними в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 (із наступними змінами та доповненнями) при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд зазначає, що відповідачем не доведено законності звільнення позивача на підставі вчинення нею аморального проступку (п. 3 ст. 41 КЗпП України). Встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про попередні зауваження за порушення мовного законодавства, що свідчить про відсутність попередніх заходів дисциплінарного впливу та вказує на порушення процедури та неспівмірність стягнення. Сама лише вказівка на використання російської мови під час освітнього процесу, без належної фіксації цього факту та допиту свідків (явку яких відповідач не забезпечив), не може бути достатньою підставою для звільнення на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України.
Водночас, суд звертає увагу на подання представниками відповідача взаємовиключних заяв: про визнання позову та, згодом, про повну відмову в його задоволенні, що свідчить про суперечливу процесуальну поведінку представників відповідача. Подання заяви про визнання позовних вимог одним представником та наступна заява іншого представника про відмову в позові свідчать про відсутність єдиної та обґрунтованої правової позиції сторони. Враховуючи відсутність фактичних даних, що підтверджують законність звільнення позивача та суперечливість дій відповідача, суд приходить до висновку про те, що позивачку звільнили з посади без дотриманням вимог трудового законодавства. Відтак, жоден з наведених доказів відповідачем, як окремо, так і в сукупності, не може бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для звільнення позивачки за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.
Аналізуючи наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки з роботи за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України відповідачем проведено за відсутності для цього правових підстав.
Встановлено, що наказом № 402-к від 30.11.2020 року продовжено трудові відносини як обраним за конкурсом згідно з рішенням вченої ради від 26.11.2020 року на умовах строкового договору ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії терміном на 5 років з 01.12.2020 року по 30.11.2025 року на підставі заяви ОСОБА_1 з візами.
Оскільки термін дії трудового договору з позивачем закінчився 30.11.2025 року, позивачем та представником позивача не надано доказів того, що термін дії договору продовжено то відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що ОСОБА_1 була незаконного звільнена на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, але на час розгляду справи термін дії її трудового договору закінчився 30 листопада 2025 року, то остання має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2023 року по 21.06.2024 року.
З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.
Такий спосіб захисту буде відповідати приписам чинного трудового законодавства, оскільки саме такий спосіб передбачений у випадку неправомірного звільнення працівника.
Відомості про те, що за час розгляду спору судом позивач працювала і отримувала доходи відсутні. Тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за рік за період з 22.06.2023 року по 21.06.2024 року, а не з дати звільнення та по день ухвалення рішення суду.
Розраховуючи суму, яка підлягає стягненню з відповідача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (з наступними змінами та доповненнями) і виходить із заробітку позивача перед звільненням, тривалості вимушеного прогулу. Згідно довідки про розмір середньоденної заробітної плати позивачки від 29.11.2024 року її середній заробіток становить 1302,56 грн. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачу необхідно виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 341270,72 грн., за період з 22.06.2023 року по 21.06.2024 року.
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн. за одну позовну вимогу немайнового характеру. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, сплачений нею судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у сумі 2147,20 грн.
Повний текст рішення складено 23.03.2026 року.
На підставі викладеного, ст.43 Конституції України, ст.ст. 5,21, 40, 42,49-2, 49-4, 235 КЗпП України, керуючись ст.ст. 4-7, 9-13, 141, 179, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:

Позов адвоката Стороженка Дениса Петровича в інтересах ОСОБА_1 до Херсонської державної морської академії про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задовольнити частково.
Скасувати наказ № 58-к від 21 червня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади доцента кафедри інноваційних технологій та технічних засобів судноводіння Херсонської державної морської академії.
Стягнути з Херсонської державної морської академії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 22.06.2023 року по 21.06.2024 року в сумі 341270 (триста сорок одна тисяча двісті сімдесят) грн. 72 (сімдесят дві) коп., яка визначена без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Херсонської державної морської академії на користь ОСОБА_1 за судовий збір в розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 (двадцять) коп. 
Стягнути з Херсонської державної морської академії на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 (шістдесят) коп. 
У іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Херсонська державна морська академія (ЄДРПОУ 35219930, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, пр.Ушакова, б. 20).

Суддя:          Ю.М.Єпішин