ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

09 березня 2026 року	Справа №160/32863/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, –

ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить суд:
- визнати протиправним та повністю скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , №81-РС від 13.10.2025 (по особовому складу) про переміщення (переведення) позивача з посади стрільця ІНФОРМАЦІЯ_3 , без його згоди, не повідомивши причин та обґрунтованості підстав такого переміщення по службі, визначених пунктами 82, 102 і 104 Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», причин не можливості подальшого проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 , та за якою службовою необхідністю позивача переведено до іншого місця служби в порушення вимог пунктів 82, 102 і 104 Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.05.2025, відповідно до довідки військово-лікарської комісії №2025-0513-10305338-3 від 13.05.2025 позивачу проведено медичний огляд. На підставі статті 78б графи ІІ розкладу хвороб позивач визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Позивач проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 , на посаді стрільця. Стверджує, що службові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 , перевищуючи владу та службові повноваження, надавали усні злочинні накази, які позивач відмовився виконувати. 16.10.2025, не пояснюючи причин неможливості подальшого проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 , не роз`яснюючи причин, із якою метою та з якою службовою необхідністю, позивачу було повідомлено про те, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_5 , його переведено до іншого міста та до іншого ІНФОРМАЦІЯ_2 . На прохання позивача повідомити йому причини такого переведення та з якою службовою необхідністю, позивачу було відмовлено у роз`ясненні, не надавши на ознайомлення відповідного наказу та розпорядження. Позивач стверджує, що справи та посаду не здавав, відповідного рапорту про здачу справ та посади не писав та не підписував. Виконувати наказ про переведення позивач відмовився, адже вважає такий наказ протиправним, посилаючись на те, що відповідач не має право переміщувати позивача з одного підрозділу до іншого, без його згоди, не повідомивши причин такого переведення, причин неможливості подальшого проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вважаючи зазначений наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 протиправним та таким, що не підлягає виконанню, позивач не здав справи та посаду, та не вибув до нового місця служби, продовжив прибувати на службу до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 07.11.2025 позивачем від відповідача отримано повідомлення, в якому зазначено, що позивача для укомплектування вакантних посад, наявних у ІНФОРМАЦІЯ_6 , на виконання наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №81-РС від 13.10.2025 (по особовому складу), переведено для подальшого проходження військової служби у вищезазначений ТЦК та СП, не пояснивши обґрунтованих підстав, що унеможливлюють проходження позивачем військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з цією позовною заявою. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 
Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, та витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_5 належним чином засвідчену копію: наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №81-РС від 13.10.2025 (по особовому складу), оскільки означений доказ стосується предмета розгляду цього позову.
Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі направлено до електронного кабінету відповідача в системі «Електронний суд», що підтверджується наявною у справі довідкою про доставку електронного листа. 
Проте, відповідач у встановлений судом строк своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, причини неподання відзиву на позовну заяву суду не повідомив. Також, відповідачем не надано витребувані ухвалою суду документи.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзиви, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.10.2025 №81-РС (по особовому складу) позивача переведено до ІНФОРМАЦІЯ_8 для подальшого проходження військової служби.
29.10.2025 позивачем скеровано звернення до ІНФОРМАЦІЯ_1 через Гарячу лінію Міністерства оборони України щодо припинення протиправних дій посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_7 , пов`язаних з переведенням для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_9 . 
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.11.2025 №5/89/1992 позивачу повідомлено про те, що його переведено для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_9 з метою доукомплектування вакантних посад на рівнозначну посаду. 
Позивач вважає протиправним наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.10.2025 №81-РС (по особовому складу), що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі – Закон №2232-XII), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з ч. 14 ст. 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою ст. 4 Закону № 2232-XII встановлено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями, зокрема, шляхом призову громадян України на військову службу.
Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули (ч. 13 ст. 6 Закону № 2232-XII).
За пп. 3 п. 82 Положення призначення військовослужбовців на посади здійснюється: на нижчі посади:
у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;
за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування;
у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності - у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;
у порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення - відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України;
у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;
вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням у разі неможливості виконання ними обов`язків на займаних посадах та за відсутності рівнозначних посад;
за ініціативою військовослужбовця (крім військовослужбовців, які займають посади, за якими передбачені первинні військові звання офіцерського, сержантського і старшинського складу) на нижчу на один ступінь посаду на підставі рішення посадової особи відповідно до номенклатури посад.
Пунктом 83 Положення встановлено, що військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду.
За п. 110 Положення переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;
між видами Збройних Сил України, окремими родами військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії - воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України;
між військовими частинами видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 112 Положення військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Згідно абз. 2 п. 257 Положення для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указами Президента України дія воєнного стану продовжена.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
В особливий період для доукомплектування Збройних Сил України переміщення військовослужбовця здійснюється у зв`язку зі службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Враховуючи, що відповідно до пункту 257 Положення № 1153/2008, для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, тому, призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.
При цьому, позивач не обґрунтовує жодної обставини, передбаченої пунктом 112 Положення № 1153/2008, що виключала б можливість переведення позивача на посаду без надання згоди та яка існувала на час видання оскаржуваного наказу.
За такого правового врегулювання та обставин справи переміщення позивача узгоджується з положеннями пункту 257 та пункту 82 Положення, з яких висновується, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період призначення військовослужбовців на посади здійснюється у зв`язку зі звільненням або призначенням на посади, передбаченими штатами воєнного часу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційно адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №160/2368/23.
За обставин даної справи визначальним аргументом позивача було твердження про протиправність його переміщення на нижчу посаду.
В цьому аспекті суд підкреслює, що загальні правила переміщення військовослужбовців врегульовано як п. 82, так і п. 110-112 Положення. Водночас, абз. 2 п. 257 Положення створює спеціальне правило поведінки для правовідносин, що виникають в період дії особливого стану тобто, за обставин, що мали місце в даній справі.
Отже, в цей період єдиними обставинами, які унеможливлювали б переміщення позивача, є винятки, про які прямо вказує абз. 2 п. 257 Положення (бланкетно відсилаючи до викладу цих винятків у п. 112 Положення):
- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Отже, лише ці обставини мали б юридичне значення, в разі їх підтвердження, при вирішення цього спору. Посилання позивача на інші обставини (переміщення на нижчу посаду, нижчий шпк і тд), як наслідок, не впливають на вирішення спору, оскільки з такими обставинами законодавець не пов`язав порядок переміщення військовослужбовців в умовах воєнного стану.
Відповідно, безпідставними є і посилання позивача на обставини згідно п. 82 Положення, адже в спірних правовідносинах перевагу має п. 257 Положення як спеціальна норма права.
Доводи позивача щодо принципу добросовісності та участі особи у прийнятті рішення також є безпідставними, оскільки згідно п. 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Обставини здачі-прийняття позивачем посади не входять до предмета спору, оскільки відповідні правовідносини слідують за спірним наказом, а тому не впливають на його правомірність.
Також суд зауважує, що у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі №160/2368/23 наявні і наступні правові висновки: саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, Суд зауважив, що деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
У цій постанові Верховний Суд визначив, що суттєве (фундаментальне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Тож, у підсумку, Верховний Суд у справі № 1640/3394/18, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, запровадив критерій виміру суттєвості порушень правової процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. На думку Суду, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Суд висновує, що при переміщенні позивача на іншу посаду не допущено порушень процедури такого переміщення, а спірний наказ є правомірним.
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька