ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3376/26 Справа № 175/7189/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Красвітної Т.П.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Комунальне підприємство «МІСТ»,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з трудових правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Комунальним підприємством «МІСТ» на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Білоусова О.М.–
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У квітні 2025року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом проти Комунального підприємства «МІСТ» (далі — КП «МІСТ») в якому вимагала скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що з 17 січня 2022року вона працювала у КП «МІСТ» на посаді «Черговий по гуртожитку». 27 січня 2025року КП «МІСТ» видало наказ №14 про скорочення штату працівників на підприємстві. 
Вказувала, що 27 січня 2025року їй було вручене попередження про скорочення, з яким вона була не згода, про що було зазначено у попередженні а також направлено відповідне звернення до адміністрації КП «МІСТ» та служби з питань праці. 
Зазначала, що КП «МІСТ» зобов`язано було запропонувати вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які з`являлися протягом 2 місяців і які відповідали її професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі). Незважаючи на це КП «МІСТ» у порушення норм КзПП не запропонувало інші вакантні посади на підприємстві, які були наявні з часу її попередження про скорочення штату та на момент її звільнення. 
Після чого Наказом № 79-к від 31 березня 2025року позивачку було звільнено з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗПП з причини скороченням штату працівників КП «МІСТ». 
За наведених умов вважала, що у даному випадку звільнення відбулося з грубим порушенням норм трудового законодавства. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2025року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «МІСТ» № 79-к від 31 березня 2025року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді чергової з гуртожитку КП «МІСТ» з 01 квітня 2025року.
Стягнуто з КП «МІСТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2025року по 09 грудня 2025року у розмірі 92927,38грн з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що відповідачем не виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачці вільну посаду, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
29 грудня 2025року КП «МІСТ» подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та просив відмовити у задоволенні позову повністю.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що положеннями статті 49-2 КЗпП України не визначена форма, в якій здійснюється ознайомлення з вакантними посадами, тобто роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві.
Заявник стверджував, що з часу видання наказу про скорочення штату, а також письмового попередження ОСОБА_1 про вивільнення і до часу фактичного припинення трудових відносин у зв`язку із скороченням штату на КП «Міст» були відсутні будь-які інші вакантні посади (не з`являлись та не створювались), а тому запропонувати їх позивачу ОСОБА_1 КП «Міст» не мало можливості. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Позивачка не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подавала. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
30 грудня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Дніпровського районного суду Дніпропетровської області справу №175/7189/25; та 16 січня 2026 року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2026року справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
27 січня 2025року КП «МІСТ» видало наказ №14 про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису. Згідно наказу №14, серед інших, скорочувались дві штатні одиниці «Черговий по гуртожитку», серед яких була позивачка ОСОБА_1 
27 січня 2025року позивачці було вручено попередження про скорочення, з яким позивач була не згода, про що зазначено у попередженні. 
Наказом № 79-к від 31 березня 2025року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП з причини скороченням штату працівників КП «МІСТ».
Згідно до листа КП «МІСТ» вбачається, що у зв`язку із змінами в організації надання послуг, обумовлених припиненням діяльності спортивної споруди, руйнуванням будівель гуртожитків, для оптимізації організаційної структури та штатної чисельності комунального підприємства «Міст» згідно зі статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, на 27 березня 2025року на підприємстві було заплановано скорочення чисельності штату працівників на 8 одиниць, а саме: дві штатних одиниці «Економіст»; одна штатна одиниця «Юрисконсульт»; дві штатних одиниці «Охоронець»; дві штатних одиниці «Черговий по гуртожитку»; одна штатна одиниця «Приймальник пункту прокату». Працівники, які займають данні посади були персонально попередженні про скорочення штату шляхом вручення попереджень про скорочення. Комісією про вручення попереджень разом з представником профспілки були враховані переважні права на залишення на роботі, передбачених законодавством всіх кандидатур на скорочення. Що стосується позивача ОСОБА_1 , то переваг серед інших співробітників КП «Міст» у неї виявлено не було. Комунальним підприємством «Міст» 27 січня 2025року до Краматорської філії Донецького обласного центру занятості була надана звітність по формі №4-ПН (затверджено наказом Мінсоцполітики від 31.05.2013 № 317). Станом на час скорочення на КП «Міст» були відсутні вакантні посади.
Згідно довідки про середню заробітну плату від 14 листопада 2025року, виданої відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 510,59грн (21444,89грн (сума заробітної плати за січень та лютий 2025року) : 42 (кількість робочих днів у січні та лютому 2025року) = 510,59грн (середньоденна заробітна плата).
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2025року по 09 грудня 2025року, включає в себе 182 робочих дня, з урахуванням середньоденної заробітної плати, складає 92 927,38грн.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи позов в частині поновлення позивачки на роботі, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивачкою доведено порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України, а саме: не дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України, яке полягало у тому, що позивачці не було запропоновано жодної наявної посади на підприємстві, які існували саме протягом періоду двох місяців з дня попередження про звільнення, відсутні також відомості про відсутність таких посад, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченої Кодексом законів про працю України.
Суд також виснував, що відповідно до статті 235 КЗпП при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік, який за розрахунками суду за період з 01 квітня 2025року по 09 грудня 2025року, з розрахунку 510,59грн середньоденної заробітної плати за 182 невідпрацьованих робочих днів становить 92 927,38грн.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи доведено відповідачем виконання ним обов`язку по працевлаштуванню працівника, чи були запропоновані працівникові всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві і які існували на день звільнення та чи дійсно відповідач довів, що за жодних обставин не міг працевлаштувати позивачку. 
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством /статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України/.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників /пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України/.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників /стаття 49-2 КЗпП України/.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення /див. постанову Верховного Суду України від 01 квітня 2015року в справі № 6-40цс15/.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) зазначено, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. 
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431ас18.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2021року у справі № 462/3515/19 (провадження № 61-9225св20), вказано, що: «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
У даній справі відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність будь-яких вакантних посад у період часу з моменту попередження позивача і до звільнення останньої з посади та не надано доказів належного виконання ним вимог ст. 49-2 КЗпП України. 
Відповідач не надав жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що він вчиняв визначені ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України дії, спрямовані на працевлаштування позивача, пропонував у період від попередження про звільнення до дати звільнення наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Скаржник вважав, що положеннями статті 49-2 КЗпП України не визначена форма, в якій здійснюється ознайомлення з вакантними посадами, тобто роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві, проте такі доводи є безпідставними, оскільки тягар доказування правомірності звільнення позивача покладається саме на відповідача та саме лише твердження відповідача про відсутність вакансій на підприємстві як на час попередження про звільнення, так і після цього, без надання відповідних доказів, не є в розумінні ЦПК України належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом.
Тож, враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не доведено, що ним виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та запропоновано позивачеві вільну посаду, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України, що також потягло за собою право позивача на виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Водночас апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності оскаржуваного судового рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Отже враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не доведено виконання ним обов`язку по працевлаштуванню працівника, позивачці не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві і які існували на день звільнення. 
Апеляційний суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані відомості про штатну чисельність працівників підприємства, про наявні чи відсутні вакансії не підприємстві тощо, тобто відповідач не довів, що за жодних обставин не міг працевлаштувати позивачку, що є його обов`язком.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом /частина перша статті 81 ЦПК України/.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) /частини перша-третя статті 89 ЦПК України/.
Отже, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом. 
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Комунального підприємства «МІСТ». 
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2025року  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 березня 2026року.

Судді: