Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.02.2026  	Справа №607/25658/25 Провадження №2/607/1102/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді    Герчаківської О. Я.,
участю секретарі судового засідання Баб`як Н. О.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки, адвокатки Шмигельської О. В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, 
В С Т А Н О В И В : 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокатка Шмигельська О. В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 18 березня 2011 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,2000 га сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства), що розташована на території Великобірківської селищної ради, Тернопільського району, Тернопільської області, за межами населеного пункту, кадастровий номер 6125255400010011870, посвідчений Кузьмович Н. В., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу за реєстром № 330.
18 березня 2011 року Кузьмович Н. В., приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу, на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №483981 зробила відмітку про те, що у зв`язку із посвідченням 18 березня 2011 року договору дарування за реєстром № 330, право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на земельну ділянку. 24 березня 2011 року Управління Держгеокадастру у Тернопільському районі вчинило реєстраційний запис в кадастровій книзі за реєстровим номером № 612525400:01:001:1870. 
В листопаді 2025 року, маючи намір внести дані про своє право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 612525400:01:001:1870, в державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 звернулася у відділ Держгеокадастру в Тернопільському районі для видачі їй обмінного файлу. Однак, одержати обмінний файл не змогла, оскільки згідно даних земельного кадастру та державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка кадастровий номер 612525400:01:001:1870 була зареєстрована 25 вересня 2025 року на праві власності за ОСОБА_2 . 
ОСОБА_1 вважає, що земельна ділянка кадастровий номер 612525400:01:001:1870 вибула із її користування та володіння внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 та підлягає витребуванню з його незаконного володіння, оскільки право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 612525400:01:001:1870, припинилося 18 березня 2011 року. 
18 вересня 2025 року ОСОБА_2 , не будучи власником земельної ділянки, кадастровий номер 612525400:01:001:1870, діючи недобросовісно, звернувся до головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про видачу йому копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №483981, у зв`язку із його втратою. 
19 вересня 2025 року управління Держгеокадастру в Тернопільській області видало Мазуру Ю. В. не засвідчену копію державного акту на права власності на землю серії ЯИ № 483981, на якій відсутні відмітки про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_1 , що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області № М-303/0-323/6-25 від 19 вересня 2025 року.
25 вересня 2025 року ОСОБА_2 подав заяву до управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, про реєстрацію за ним права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 612525400:01:001:1870, на підставі копії державного акту на земельну ділянку серії ЯИ № 483981. 
29 вересня 2025 року ОСОБА_3 державний реєстратор Тернопільської міської ради прийняла рішення, індексний номер 81068112, про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 . 
За наведених вище обставин, ОСОБА_1 вважає, що земельна ділянка, кадастровий номер 612525400:01:001:1870, вибула із її користування та володіння внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 та підлягає витребуванню з його незаконного володіння, оскільки право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 612525400:01:001:1870, припинилося 18 березня 2011 року. 
Отож, ОСОБА_1 просить суд, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 0,2 га, кадастровий номер 6125255400:01:001:1870, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адміністративних межах Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, на користь ОСОБА_1 .
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 грудня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 607/25658/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки.
07 січня 2026 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позову.
Ухвалою суду, без оформлення окремого документа у судовому засіданні 15 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі № 607/25658/25 та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокатка Шмигельська О. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, наведених у позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснював, що забув про те, що ним було відчужено земельну ділянку, оскільки це відбулося давно. Тому, коли йому прийшло повідомлення про сплату податку, він дізнався в управлінні Держгеокадастру, що земельна ділянка рахується за ним і зареєстрував її. Наміру привласнювати земельну ділянку у відповідача не було. Коли до нього зателефонувала позивачка, він одразу ж погодився скасувати проведену реєстрацію, але не зміг це зробити у ЦНАП.
Частини 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) визначають, що відповідач може визнати позов на будь–якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини.
18 березня 2011 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) був укладений договір дарування земельної ділянки, площею 0,2000 га, сільськогосподарського призначення (для ведення особистого селянського господарства), що розташована на території Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, за межами населеного пункту, кадастровий номер 6125255400010011870, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кузьмович Н. В. та зареєстрований в реєстрі № 330. 
За цим договором земельна ділянка, кадастровий номер 6125255400010011870, яка належала ОСОБА_2 на підставі Держаного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №483981, виданого Управлінням Держкомзему 28 січня 2010 року № 62 та зареєстрованого 18 травня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 011064401279, подарована ОСОБА_1 .
Наведений вище договір дарування зареєстрований Державному реєстрі правочинів за №4370183, що стверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 9687794 від 18 березня 2011 року.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 483981, кадастровий номер 6125255400010011870, площею 0,2000 га, виданого 18 травня 2010 року, власником цієї земельної ділянки є ОСОБА_2 . Водночас на цьому ж держаному акті вчинено напис про те, що Кузьмович Н. В., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області, 18 березня 2011 року за реєстром № 330 посвідчено договір дарування земельної ділянки на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до ОСОБА_1 
24 вересня 2011 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №483981, кадастровий номер 6125255400010011870, з написом нотаріуса, за реєстровим номером 6125255400:01:001:1870:301 зареєстровано в Поземельній книзі Управлінням Держгеокадастру у Тернопільському районі.
19 вересня 2025 року Головним управлінням Держгеокадастру в Тернопільській області за №М-303/0-323/6-25 надано відповідь ОСОБА_2 на його звернення стосовно надання копії державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 483981, виданого 18 травня 2010 року, та як слідує зі змісту цієї відповіді, видано не засвідчену копію запитуваного державного акту (роз`яснено, що установа може засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в ній).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001943082025 сформованого 25 вересня 2025 року, на заяву ОСОБА_2 , земельна ділянка, кадастровий номер 6125255400:01:001:1870, площею 0,2000 га, для ведення особистого селянського господарства розташована: Великобірківська селищна рада, Тернопільський район Тернопільська область (адміністративно-територіальна одиниця), категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення земельної ділянки: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, орган, який зареєстрував земельну ділянку: Відділ Держгеокадастру у Тернопільському районі Тернопільської області, дата державної реєстрації земельної ділянки: 26 листопада 2015 року. Власником описаної вище земельної ділянки у цьому Витязі вказано ОСОБА_2 .
Інформація про належність на праві власності ОСОБА_2 земельної ділянки, кадастровий номер 6125255400:01:001:1870, площею 0,2000 га, зареєстрована 25 вересня 2025 року державним реєстратором Говорченко О. В. на підставі Держаного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 483981, виданого 18 травня 2010 року, стверджується і витягом з Державного реєстру речових прав № 445793180, сформованого 01 жовтня 2025 року.
Оціночна вартість земельної ділянки кадастровий номер 6125255400:01:001:1870 площею 0,2000 га для ведення особистого селянського господарства становить 92 412,00 грн, згідно довідки про оціночну вартість нерухомості від 03 грудня 2025 року.
За встановлених вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права.
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (стаття 3 ЦПК України).
За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Водночас суд звертає увагу на те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних (а так само інших зобов`язальних) відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, визначених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших.
Основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається дезавуювати (скасовувати, визнавати незаконними, недійсними тощо) усі проміжні рішення та правочини, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.
Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є неодмінним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Наведені висновки зроблені з урахуванням пункту 9 частини першої статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Тобто Велика Палата Верховного Суду послідовно викладала висновки про те, що у разі пред`явлення позову про витребування - інші способи захисту є неефективними, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною і достатньою підставою для здійснення (проведення) державної реєстрації речових прав за позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2025 року, справа №911/906/23).
У виниклому спорі суд беззаперечно встановив, що ОСОБА_1 отримала спірну земельну ділянку у дар від ОСОБА_2 , про що нотаріусом 18 березня 2011 року посвідчено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 330. У зв`язку із посвідченням договору дарування земельної ділянки, нотаріусом на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 483981, кадастровий номер 6125255400010011870, площею 0,2000 га, виданому 18 травня 2010 року, вчинено напис про те, що 18 березня 2011 року за реєстром № 330 посвідчено договір дарування земельної ділянки на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до ОСОБА_1 24 вересня 2011 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 483981, кадастровий номер 6125255400010011870, за реєстровим номером 6125255400:01:001:1870:301 зареєстровано в Поземельній книзі Управлінням Держгеокадастру у Тернопільському районі, про що на оригіналі цього державного акту є відповідний напис. 
Водночас, не будучи власником спірної земельної ділянки, відповідач, отримавши копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №483981, кадастровий номер 6125255400010011870, 25 вересня 2025 року звернувся до державного реєстратора, якому повідомив про втрату оригіналу документу. На підставі цього звернення ОСОБА_2 , 29 вересня 2025 року Говорченко О. В. державний реєстратор Тернопільської міської ради прийняла рішення, індексний номер 81068112, про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем, про що є Витяг з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу: 445793180 від 01 жовтня 2025 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))".
ОСОБА_2 діяв недобросовісно, адже зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку, яка у його власності не перебувала, про що він був обізнаний і не міг «забути», як про це повідомляв у судовому засіданні.
За встановлених обставин, порушене право позивачки підлягає захисту шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 0,2 га, кадастровий номер: 6125255400:01:001:1870, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області.
У разі укладення визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України).
Так, як відповідач визнав позов, то слід повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору – 484,48 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76–78, 83, 206, 258–268, 273, 352–355 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 0,2 га, кадастровий номер: 6125255400:01:001:1870, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя         О. Я. Герчаківська