Справа № 638/9007/25
Провадження № 2/638/1479/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
(заочне)

06 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого     Невеніцина Є.В.,
за участю секретаря    Лєбєдєвої А.О.,
представника позивача    ОСОБА_1 ,
позивача      ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду),-

ВСТАНОВИВ:

Представника позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з проханням розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 14.05.2021 між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є інвалідом 1 групи за зором безстроково. 14.05.2021 він та його мати ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання. Даний договір підписаний ОСОБА_5 , оскільки він не може особисто прочитати та власноруч підписати текст договору. Відповідач ОСОБА_3 не виконував своїх обов`язків за договором, продукти купував позивачу за його гроші, квартиру прибирав дуже рідко, ліки купував теж за гроші позивача. Позивач та його мати повністю виконували свої обов`язки за даним договором. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, позивач залишився сам та йому деякий час по господарству допомагала соціальна працівниця, але пізніше у зв`язку із наявністю договору довічного утримання вона припинила допомогу. На разі відповідач знаходиться за кордоном, без згоди позивача в його квартиру заселилася мати ОСОБА_3 – ОСОБА_6 . Відповідач вже тривалий час – більше двох років не надає йому допомоги по утриманню, через що позивач не може укласти новий договір.
Ухвалою суду від 20.05.2025 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суд від 29.10.2025 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити.
Допитаний у якості свідка у судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач не виконує обов`язки визначені умовами договору. Додому до позивача приходив соціальний працівник з фірми «Забота» - ОСОБА_7 . До позивача підселили ОСОБА_6 , за якою йому довелося доглядати через її незадовільний стан здоров`я, зараз вона перебуває в пансіонаті для літніх людей. Позивач самостійно займався прибиранням, купівлею їжі, ліків. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ніякого відношення до ОСОБА_3 не мають.
Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду повернувся конверт з поштовим повідомленням «адресат відсутній за вказаною адресою», відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлений про час та місце слухання справи своєчасна та належним чином, представник позивача та позивач надали згоду на ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
За умовами договору довічного утримання від 14.05.2021, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Сімаковою О.Г., ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передають у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , тобто: щотижнево забезпечувати їм купівлю продуктів харчування за свій рахунок, забезпечувати проведення прибирання квартири не менше одного разу на тиждень, забезпечувати купівлю ліків та забезпечувати їм надання медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок власних коштів. Вартість харчування, одягу, ліків та необхідної допомоги, сторони оцінили в розмірі двох мінімальних пенсій щомісячно.
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За повідомленням Державної прикордонної служби України ОСОБА_3 виїхав за межі України 06.02.2024.
У судовому засіданні у якості свідка допитана ОСОБА_10 , яка пояснила, що знає позивача, оскільки він є її сусідом, ОСОБА_3 вона не знає. З 2022 року позивач живе один , самостійно ходить в магазин, інколи йому допомагають його друзі. Певний період часу у 2023-2024 роках декілька місяців ОСОБА_2 проживав разом з жінкою похилого віку, проте з літа 2025 року вона її не бачила, позивач повідомляв, що вона зараз перебуває у будинку для літніх людей. Друг позивача теж захворів і більше не допомагає ОСОБА_2 . До 2022 року свідок бачила соціальну працівницю, яка допомагала позивачу. З літа 2025 року з`явилася інша жінка, яка приїжджає до позивача, готує їжу, купує продукти. Родичів у позивача не має. Жінка, яка зараз в будинку літніх людей, зі слів позивача, це родичка відповідача. ОСОБА_2 скаржився, що ОСОБА_3 йому зовсім не допомагає, живе за кордоном, вони ніяк не спілкуються.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Під час оспорювання або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також його обов`язковість для сторін договору.
Свобода договору належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.
Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
У статті 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду чи інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.
Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Тому зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття, не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України).
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення договору.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та в постановах Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 761/16002/22, від 09 грудня 2020 року в справі № 199/3846/19.
У постановах від12 березня 2025 року в справі № 127/27292/22, від 15 серпня 2023 року в справі № 712/10192/22 Верховний Суд виснував, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину в судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Доказів того, що відповідач виконував свої обов`язки за договором довічного утримання суду надано не було.
У свою чергу показаннями свідків виконання умов договору відповідачем спростовано.
За таких обставин, судом встановлено, що відповідач, який з 06.02.2024 перебуває за кордоном, або інші особи за його дорученням не надавали позивачу належного утримання, обумовленого договором.
Відтак, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконував, що є підставою для розірвання договору довічного утримання, отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути суму сплаченого судового збору у дохід держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 610, 744, 755-757 ЦК України, ст.ст.12,13, 141,263,264,265,280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ,РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про розірвання договору довічного утримання (догляду) – задовольнити.
Розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 14 травня 2021 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Сімаковою О.Г., зареєстрований в реєстрі за №3-506; 3-507.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана позивачем до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий        Є.В. Невеніцин