ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2744/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В. 

секретар судового засідання Шаповал А.В.

за участю представників сторін у справі:
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" – адвокат Загорулько Є.А. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" 
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024, суддя суду першої інстанції Літвінова С.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 07.03.2024
по справі №916/2744/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" 
до відповідача: Акціонерного товариство "Херсонобленерго" 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства "Херсонобленерго", в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати рішення Акціонерного товариства "Херсонобленерго" щодо припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ "ТПК "Херсонський ливарний завод";
- зобов`язати Акціонерне товариство "Херсонобленерго" здійснити перерахунок заборговансоті позивача з урахуванням відсутності заборгованості за надані послуги в період з 16.04.2022 по грудень 2022 року.
Вимоги Позивача у цій справі, зокрема, обґрунтовані його незгодою з нарахуванням Відповідачем обсягів споживання електричної енергії у період квітень-грудень 2022 року внаслідок настання форс-мажорних обставин. Не врахування даних обставин привело до невірного розрахунку заборгованості позивача за електричну енергію та відповідно до прийняття безпідставного рішення про припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ "ТПК "Херсонський ливарний завод».

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 в задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" до Акціонерного товариства "Херсонобленерго" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Акціонерного товариства «Херсонобленерго» щодо припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ «ТПК «Херсонський ливарний завод» не відповідає встановленим способам захисту прав, що виключає підстави для задоволення позову в цій частині.
Суд також вказав, що списання заборгованості Споживачам (прощення боргу) по оплаті за житлово-комунальні послуги (у тому числі, за електричною енергією) у період окупації чинними нормативно-правовими актами не передбачено. Жодний нормативно-правовий акт України не передбачає перекладання відповідальності за збитки, завдані Російською Федерацією суб`єктам господарювання, на надавачів комунальних послуг. Більше того, НКРЕКП чітко визначила порядок та механізм обрахунку обсягу розподіленої електричної енергії у період окупації та після її припинення.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтування правових підстав до зобов`язання АТ «Херсонобленерго» вчинити певні дії, які ані нормами закону, ані положеннями укладеного між сторонами договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії не передбачені, ґрунтуючи підстави позову лише на власних розрахунках та незгоді із проведеними Відповідачем нарахуваннями.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23. 
Апелянт вказав, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо існування чи відсутності заборгованості за послуги з розподілу електричної енергії в період з квітня по грудень 2022 року.
Апелянт зазначає, що судом не досліджено твердження позивача про те, що відповідач фактично не здійснював господарську діяльність та не надавав послуги розподілу в певний період окупації. Загальновідомою інформацією є факт окупації м Херсон та його деокупацію 11.11.2022. 
Також, Позивач вважає загальновідомою інформацією, яку відповідач довів до невизначеного кола осіб, шляхом розміщення в себе на сайті про те, що з 27 червня 2022 року АТ «Херсонобленерго» повністю захоплене окупантами, окупаційною владою призначено нового керівника, відповідач фактично не здійснював розподіл електроенергії мінімум з 27 червня 2022 року. Відповідач після втрати контролю над своєю територією, обладнанням, електромережами, вузлами розподілу електроенергії не міг надавати послуги з розподілу електроенергії і не надавав їх, а наявність чи відсутність договірних відношень з споживачами ніяк не впливає на цей факт.
Апелянт вказав, що вимога визнати протиправним та скасувати рішення Акціонерного товариства «Херсонобленерго» щодо припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ «ТПК «Херсонський ливарний завод» є похідною від встановлення факту відсутності боргу, а отже протиправності дій відповідача, направлених на порушення взятих на себе договірних зобов`язань.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі № 916/2744/23 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариство "Херсонобленерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23.
Відповідач вказав, що вимога про скасування повідомлення про припинення надання послуг з розподілу електричної енергії (яка несе інформативний характер) не відповідає змісту порушеного (на думку Позивача) права. А відтак – є неналежним способом захисту, про що і вказано у рішенні Господарського суду Одеської області по справі
Відповідач зазначив, що за позивачем обліковується заборгованість за послуги з розподілу електричної енергії, а тому відповідно до п.7.5 ПРРЕЕ та пункту 11.5.2 Кодексу систем розподілу, затвердженого постановою НКРЕКП 14.03.2018 № 310 (надалі КСР) оператор системи має право припинити повністю або частково розподіл електричної енергії споживачу
Відповідач вказує, що законодавча заборона на ведення господарської діяльності на тимчасово окупованих територіях була відсутня. Навпаки Міністерство енергетики України та НКРЕКП вказували на те, яким чином мають вести свою діяльність оператори систем розподілу (яким є Відповідач), що опинились у тимчасовій окупації. Весь час тимчасової окупації Відповідач (у тому числі після захоплення потужностей підприємства) здійснював діяльність на ринку електричної енергії, підтвердженням чого була наявність самої електричної енергії на тимчасово окупованій території України.
Відповідач також зазначив, що позивач не вчинив жодних передбачених Договором та законодавством (ПРРЕЕ, КСР) дій, спрямованих на припинення розподілу електричної енергії на його об`єкт. Докази іншого у справі відсутні, а доводи Позивача у цій частині (неможливість звернутись до Відповідача будь-яким шляхом) обґрунтовані виключно фактом тимчасової окупації Херсонської області.
Відповідач вказав, що він діяв так, як передбачено для нього нормативно-правовими актами та у порядку, визначеному уповноваженими суб`єктами (Міністерством енергетики України, НКРЕКП). Відповідно, дії Відповідача є законними та правомірними, а відповідальність за заподіяну Позивачеві шкоду має покладатись на особу, яка таку шкоду завдала у порядку, визначеному законодавством України. Норма, яка б зобов`язувала Відповідача проводити перерахунок обсягів фактично спожитої окупаційними формуваннями Російської Федерації електричної енергії, відсутня.
Керуючись викладеним вище, відповідач просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі № 916/2744/23 залишити без змін

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/2744/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2024.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/2744/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/2744/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2744/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.04.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23 залишено без руху; встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі, встановленому законом – протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. До даної заяви були додані докази сплати судового збору у розмірі, встановленому законом. Таким чином недоліки апеляційної скарги було усунуто.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 06.05.2024; призначено справу №916/2744/23 до розгляду на 23.05.2024 о 10:30.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання АТ «Херсонобленерго» про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду судового рішення у справі №908/1162/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 клопотання Акціонерного товариства «Херсонобленерго» про зупинення провадження у справі №916/2744/23 – задоволено; зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду судового рішення у справі №908/1162/23; зобов`язано Акціонерне товариство «Херсонобленерго» повідомити Південно-західний апеляційний господарський суд про усунення обставин, які стали підставою для зупинення провадження у справі з долученням копій підтверджуючих документів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23; вирішено розглянути справу №916/2744/23 у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; призначено справу №916/2744/23 до розгляду на 11.12.2025 о 10:30.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 повідомлено учасників справи про оголошену перерву у судовому засіданні по справі №916/2744/23 до 19.01.2026 о 11:30 год.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 повідомлено учасників справи про оголошену перерву у судовому засіданні по справі №916/2744/23 до 26.02.2026 о 14:30 год.
26.02.2026 у судовому засіданні прийняли участь представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» - адвокат Загорулько Є.А. та представник Акціонерного товариства «Херсонобленерго» - Кізім Т.О.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 повідомлено учасників справи про оголошену перерву у судовому засіданні по справі №916/2744/23 до 19.03.2026 о 11:30 год; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.
19.03.2026 у судовому засіданні прийняв участь представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» - адвокат Загорулько Є.А.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце його проведення належним чином.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, якою повідомлено учасників справи про оголошену перерву у судовому засіданні по справі №916/2744/23 до 19.03.2026 о 11:30 год, була отримана в електронному кабінеті відповідачем – 27.02.2026.
Крім того, до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника.
Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 19.03.2026, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23, до суду не повідомлялося.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23 по суті, не дивлячись на відсутність представника відповідача, повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність представника відповідача у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 30.11.2018 заявою-приєднання №5284 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» приєдналося до умов Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії оператором системи розподілу Акціонерним товариством "Херсонобленерго" по об`єкту споживача за адресою м.Херсон, площа 50-річчя СРСР (Дубинди П.Х.), цілісний майновий комплекс промислової зони.
В матеріалах справи міститься Лист ТОВ ТПК «Херсонський ливарний завод» на адресу АТ «Херсонобленерго» від 26.04.2022р № 260421, яким повідомлялося про зупинення господарської діяльності у зв`язку бойовими діями.
Докази направлення даного листа на адресу відповідача у матеріалах справи відсутні.
Позивач стверджує, що 27 квітня 2022 року ТПК «Херсонський ливарний завод» було захоплено окупаційними військами РФ, про що адміністрація підприємства повідомила правоохоронні органи. Кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 42022230000000530. Тобто, з квітня 2022 року по грудень 2022 року ТОВ «ТПК «Херсонський ливарний завод» не отримувало електроенергію.
Позивач вказує, що листом від 20.01.2023р №200123-1 повідомив Відповідача про незгоду з претензією енергопостачальної організації ТОВ «ХОЕК» та повідомив про невірний розрахунок розподіленої електроенергії.
Листом від 01.06.2023 Позивач повідомив Відповідача про незгоду з нарахованим боргом та запропонував Відповідачу здійснити перерахунок боргу. Вказаний лист направлено Відповідачу електронною поштою, а після відсутності відповіді представник Позивача 16.06.2023р вкинув вказаний лист в скриньку прийняття кореспонденції у Відповідача (у зв`язку з обстрілами міста Відповідач не приймає клієнтів та встановив скриньку для звернень). Додатково, 17.06.2023 Позивач направив лист від 01.06.2023 Відповідачу Укрпоштою з описом вкладеного.
20.06.2023 позивач отримав від відповідача електронною поштою Повідомлення про припинення розподілу електричної енергії (відключення). Підставою для відключення зазначено наявна заборгованість в сумі 685 910,60 грн. Крім того, в повідомленні було вказано, що відключення від електромережі відбудеться 12.07.2023.
Крім того, в матеріалах справи міститься лист №01-001781 від 05.07.2023, яким відповідач повідомив позивача про те, що було проведено коригування сум нарахування станом на 30.06.2023, в результаті чого сума нарахування зменшилася на 393 851,67 грн.
В матеріалах справи також містяться складені позивачем акти надання послуг з розподілу електричної енергії, акти коригування до них та виставлені позивачеві рахунки за послуги з розподілу електричної енергії за період з 01.02.2022 по 31.12.2022.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям у відповідній частині рішення про часткове задоволенні позову, виходячи з таких підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як встановлено судом, відповідно до заяви-приєднання, позивача з 01.01.2019 приєднано до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії на умовах договору про постачання електричної енергії № 5284.
В позовній заяві Позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення Акціонерного товариства «Херсонобленерго» щодо припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ «ТПК «Херсонський ливарний завод».
Товариство є оператором системи розподілу електричної енергії та здійснює свою діяльність на підставі Конституції України, законів України та підзаконних нормативно- правових актів виданих уповноваженими на те органами.
Зокрема, діяльність операторів систем розподілу врегульована нормами Закону України «Про ринок електричної енергії». Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП 14.03.2018 р. № 312 (надалі за текстом - ПРРЕЕ): Кодексом систем розподілу, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 310 (надалі за текстом - КСР): Кодексом комерційного обліку, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 311 (надалі за текстом - ККО) та іншими нормативними актами України.
Норми Кодексу систем передачі, затвердженого постановою НКРЕКП 14.03.2018 №309 не поширюються на договірні відносини, які існують між Позивачем та Відповідачем, оскільки Кодекс систем передачі регулює відносини між операторами систем передачі та користувачами системи передачі, якими ані Позивач, ані Відповідач не являються. Відповідно, норми Кодексу систем передачі, на які посилається Позивач (зокрема, п.3.3. 3.12 Кодексу систем передачі) не можуть застосовуватись до даних правовідносин.
Норми ПРРЕЕ. КСР та ККО не передбачають можливості оскарження Споживачем повідомлення про відключення, адже воно не є тим рішенням, у зв`язку з яким у споживача виникають, змішаються або припиняються певні цивільні права та обов`язки. Такі права та обов`язки виникають із дій споживача, які передують оформленню даного повідомлення. Тому п.7.11 розділу VII ПРРЕЕ вказує, що суд має розглядати спірні питання щодо наявності/відсутності порушень Споживачем норм ПРРЕЕ (причина відключення), та не передбачає можливості оскарження Споживачем попередження про відключення, яке є наслідком порушення ним норм ПРРЕЕ.
Тобто, у даному випадку, повідомлення про припинення розподілу має інформативний характер, а права за обов`язки суб`єкта господарювання випливають не у зв`язку з оформленням Відповідачем даного повідомлення, а з дій Споживача, які передували даному повідомленню (наявністю боргу за розподіл електричної енергії).
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Примусове виконання зобов`язання в натурі (зобов`язання вчинити певні дії) - спосіб захисту цивільного права, який випливає із загального принципу повного та належного виконання зобов`язання. Цей спосіб полягає у зобов`язанні вчинити дію або утриматися від дій, незалежно від застосування до неї інших заходів впливу (відшкодування збитків, пені, накладення штрафу).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/3308/20 від 21 липня 2022 року колегія суддів виснувала, що положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як примусове виконання обов`язку в натурі.
Зазначений спосіб захисту (примусове виконання обов`язку в натурі) застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується такий спосіб захисту, зокрема, невиконання обов`язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу. міни, дарування з обов`язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.05.2020 зі справи № 910/9167/19. від 19.10.2021 зі справи №910/8791/20.
Примусове виконання обов`язку в натурі, наслідком чого є імперативне присудження за рішенням суду невиконаного, дає змогу особі, права якої порушені, повністю або частково поновити свої порушені права та отримати той результат, заради якого й укладався договір: у такий спосіб досягається мета позивача - виконання зобов`язання в натурі (у цьому випадку надання спірних послуг) і захист його майнових прав.
У постанові від 29.06.2021 у справі № 910/2842/20 Верховний Суд зазначив, що суд вправі задовольнити позов про спонукання виконати умови договору лише в разі, якщо встановить, що у особи такий обов`язок наявний, але вона ухилилася від його виконання. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення. а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо виконання договору.
Тобто, дії, які має вчинити Відповідач, мають бути прямо передбачені або законом (актом цивільного законодавства), або договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Акціонерного товариства «Херсонобленерго» щодо припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ «ТПК «Херсонський ливарний завод» не відповідає встановленим способам захисту прав, що виключає підстави для задоволення позову в цій частині.
Крім того, як було встановлено в межах розгляду даної справи, повідомлення про припинення розподілу електричної енергії (відключення) ТОВ «ТПК «Херсонський ливарний завод» фактично не було реалізовано, постачання та розподіл електричної енергії позивачеві не було припинено.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання Акціонерне товариство «Херсонобленерго» здійснити перерахунок заборгованості Позивача з урахуванням відсутності заборгованості за надані послуги в період з 16.04.2022 по грудень 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", учасниками ринку електричної енергії є виробник, електропостачальник, трейдер, оператор системи передачі, оператор системи розподілу, оператор ринку, гарантований покупець та споживач, які проводять свою діяльність на ринку електричної енергії у порядку, передбаченому цим Законом.
Згідно частини 1 статті 45 Закону України "Про ринок електричної енергії", розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства.
Згідно частини 1 статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії", учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з розподілу.
Відповідно до пункту 2 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" (далі - Постанова), укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.
У відповідності до пункту 6 даної Постанови, до укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб`єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема, сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства.
Відповідно до пункту 2.1.2 ПРРЕЕ, оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем, крім випадку здійснення розподілу (передачі) електричної енергії оператором системи до власних електроустановок.
Згідно пунктів 2.1.3, 2.1.5 ПРРЕЕ, споживачі укладають договір споживача про розподіл (передачу) електричної енергії шляхом приєднання до публічного договору за наявності чинного паспорта точки розподілу. У разі надання послуги з приєднання до електричних мереж ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії є оператор системи.
Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на основі типового договору, що є додатком 3 до ПРРЕЕ.
Фактом приєднання споживача до умов договору споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, зокрема повернення (надання) підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора системи та/або документально підтверджене споживання електричної енергії.
Як було встановлено вище, відповідно до заяви-приєднання, позивача з 01.01.2019 приєднано до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії на умовах договору про постачання електричної енергії № 5284.
В свою чергу, на виконання умов договору в матеріалах справи містяться складені позивачем акти надання послуг з розподілу електричної енергії, акти коригування до них та виставлені позивачеві рахунки за послуги з розподілу електричної енергії за період з 01.02.2022 по 31.12.2022.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі (до закінчення перегляду судового рішення Об`єднаною палатою у справі № 908/1162/23 суд зупиняв апеляційне провадження у справі №916/223/24).
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII (далі – Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. 
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене у постанові зі справи № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасового окупованих територій України №309 від 22.12.2022, Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період з 01.03.2022 по 11.11.2022.
Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Крім того, колегія суддів вважає, що факт тимчасово окупації Херсонської міської територіальної громади у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною.
В свою чергу, позивач та відповідач не заперечують той факт, що борг за послуги з розподілу електричної енергії було нараховано стосовно об`єкту, який розташований на території Херсонської міської територіальної громади за період, коли територія в тому числі вже знаходилася під окупацією РФ.
Саме з огляду на дані обставини, позивач стверджує, що у нього відсутня заборгованість перед відповідачем за надані послуги за період з 16.04.2022 по грудень 2022 року, тобто саме цей період у даному випадку є спірним.
Відповідно до статті 13-1 Закону № 1207-VII її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Таким чином, враховуючи те, що факт окупації міста Херсон у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загально відомим фактом, то враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, то у даний період не могла існувати заборгованість з надання на окуповану територію послуг, в тому числі і послуг з розподілу електричної енергії, однак дані обставини не були враховані судом першої інстанції.
Щодо обраного позивачем способу захисту, то він просить зобов`язати Акціонерне товариство «Херсонобленерго» здійснити перерахунок заборгованості Позивача з урахуванням відсутності заборгованості за надані послуги в період з 16.04.2022 по грудень 2022 року.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), відтак суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
У справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки" Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неналежність або неефективність обраного позивачем способу захисту права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.
Надавши оцінку даній вимозі позивача, колегія суддів фактично доходить до висновку про те, що позивач просить визнати відсутнім право вимоги Акціонерного товариства «Херсонобленерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК «Херсонський ливарний завод» про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу електричної енергії в період з 16.04.2022 по грудень 2022 року.
Тобто обораний позивачем спосіб захисту фактично направлений на визнання відсутнім права вимоги та саме в такому аспекті колегія суддів надає оцінку цій вимозі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 по спраів №522/1528/15-ц зазначено наступне:
« 54. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
55. Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками.
56. При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
57. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:
- кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
- особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
58. Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
59. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
60. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
61. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
62. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
63. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
64. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
65. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»
Враховуючи те, що позивач не вважає себе боржником за надані послуги з розподілу електричної енергії за період з 16.04.2022 по грудень 2022 року, та не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з нього коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд відповідач не ініціював, а виключно звертається до позивача з листами, претензіями, тощо, то звернення у даному випадку з позовом про визнання у відповідача відсутнім права вимоги, на переконання колегії суддів є належним та ефективним способом захисту.
З огляду на викладене вище, враховуючи те, що факт окупації міста Херсон у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загально відомим фактом, беручи до уваги положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, факт знаходження об`єкту позивача, на який здійснювався розподіл електричної енергії на території міста Херсон, то у позивача у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 не могла існувати заборгованість з надання на окуповану територію послуг, в тому числі і послуг з розподілу електричної енергії.
Враховуючи період, заявлений у позові та дату деокупації міста Херсон, колегія суддів вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги в частині визнання відсутнім права вимоги Акціонерного товариства "Херсонобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу електричної енергії у період з 16.04.2022 по 11.11.2022.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку судом першої інстанції були не з`ясовані обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з прийняттям у скасованій частині нового рішення про визнання відсутнім права вимоги Акціонерного товариства "Херсонобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" про стягнення заборгованості за надані послуги у період з 16.04.2022 по 11.11.2022.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в частині її задоволення покладаються на відповідача, а в частині відмови у її задоволенні на позивача.
Беручи до уваги прийняття нового рішення про часткове задоволення позову, витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в частині її задоволення покладається на відповідача, а в частині відмови у її задоволенні на позивача.

Керуючись статтями 269-271, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2024 по справі №916/2744/23 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання відсутнім права вимоги Акціонерного товариства "Херсонобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" про стягнення заборгованості за надані послуги у період з 16.04.2022 по 11.11.2022.
Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.
В іншій частині рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
« 1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати відсутнім право вимоги Акціонерного товариства "Херсонобленерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" про стягнення заборгованості за надані послуги у період з 16.04.2022 по 11.11.2022.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Стягнути з Акціонерного товариства "Херсонобленерго" (73000, м. Херсон, вул. Пестеля, буд. 5, код ЄДРПОУ 05396638) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" (73000, м. Херсон, пл. імені Героя Радянського Союзу Дубинди Павла Христофоровича, код ЄДРПОУ 35469414) витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у сумі 2 684,00 грн.»
Стягнути з Акціонерного товариства "Херсонобленерго" (73000, м. Херсон, вул. Пестеля, буд. 5, код ЄДРПОУ 05396638) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТПК "Херсонський ливарний завод" (73000, м. Херсон, пл. імені Героя Радянського Союзу Дубинди Павла Христофоровича, код ЄДРПОУ 35469414) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 3 220,80 грн.
Зобов`язати Господарський суд Одеської області видати накази з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження» щодо вимог до виконавчого документу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Постанову складено та підписано 30.03.2026.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

С.В. Таран