Справа № 341/1825/25 
Провадження № 22-ц/4808/421/26 
Головуючий у 1 інстанції АННИШИН С. І. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» адвоката Бачинського Остапа Михайловича на заочне рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2025 року під головуванням судді Аннишина С.І. в м. Галич,
в с т а н о в и в:
В жовтні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-ІФ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 8 824,75 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 листопада 2019 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №271355 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 19.11.2019. 
На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в сумі 2 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Кредит надавався строком на 30 днів, шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок ОСОБА_1 .
Пізніше між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено додаткові договори, за яким кінцевий строк кредитування становить 16.01.2020.
Всупереч умовам кредитного договору відповідач тривалий час своєчасно не здійснював повернення кредиту та порушував взяті на себе зобов`язання. Внаслідок чого станом на 23 жовтня 2025 року його заборгованість становить 8 824,75 грн і складається з: заборгованості за основним зобов`язанням (по тілу кредиту) 2 000 грн, залишок заборгованості за процентами 5 438,10 грн, інфляційне збільшення 1 386,75 грн.
Між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» 22 лютого 2021 року укладено договір факторингу №015-220221, згідно якого останнє набуло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 .
Між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 21 жовтня 2024 року укладено договір факторингу №20240821/2 згідно якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до відповідача.
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 8 824,75 грн.
Заочним рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда–Ф» заборгованість за договором №271355 від 19.11.2019 на загальну суму 2 000 грн. Відмовлено в решті вимог позову. Стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда–Ф» судовий збір у сумі 549,33 грн та 1 586,54 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ТОВ «Артеміда–Ф» адвокат Бачинський О.М. подав апеляційну скаргу.
Вказав, що не погоджується з вказаним рішенням суду, оскільки місцевим судом проігноровано свободу договору, а саме п. 1.3.3. та п. 3.4.3., у котрих чітко визначено, що акційна процентна ставка не застосовується у випадку прострочення заборгованості, а заборгованість підлягає обрахуванню виходячи із стандартної процентної ставки, а також право кредитора на додаткове нарахування прострочених відсотків протягом 90 календарних днів.
Зазначив, що судом також не враховано п. 2.1. договору, згідно якого боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).
Звернув увагу, що розмір процентів річних, встановлених договором не підлягає зменшенню судом, а компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому на думку апелянта суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Просив змінити рішення, виклавши таке у наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 8 824,75 грн, судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2 422,4 грн та правничу допомогу адвоката в сумі 7 000 грн, а також судові витрати в ході апеляційного розгляду справи, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 3 633,60 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 8 000 грн.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.
Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повернув тіло кредиту в розмірі 2 000 грн, а тому вимога позивача в цій частині є обґрунтованою. Відмовляючи в позові в частині стягнення відсотків та інфляційних втрат суд першої інстанції вказав, що відповідно до розрахунку заборгованості первісним кредитором нарахування відсотків здійснювалося за період з 19.11.2019 по 20.02.2020, тобто поза межами строку кредитування. Відповідачем 16.12.2019 повністю сплачено відсотки за користування кредитом в сумі 5,60 грн за період з 19.11.2019 по 16.12.2019 та 16.01.2020 у сумі 960 грн за період з 17.12.2019 по 16.01.2020. Оскільки станом на 16.01.2020 у відповідача відсутня заборгованість по сплаті відсотків, позовні вимоги в цій частині суд визнав необґрунтованими. Щодо інфляційних втрат суд вказав, що заборгованість за такими не була передана за договором факторингу, то відповідно позивач не має права на пред`явлення цієї вимоги до ОСОБА_1 , а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 19.11.2019 укладено договір №271355 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах споживчого кредиту (а.с.7-12).
Згідно пунктом 1.1. договору ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 2 000 грн.
Відповідно до пункту 1.2. договору строк кредиту 30 днів.
Сторони погодили, що акційна процентна ставка складає 0,01% від суми позики за кожен день користування позикою, у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.2. цього договору. Стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми позики за кожний день користування позикою (п.п.1.3.1.,1.3.2 договору).
Відповідно до пункту 1.4 договору, сукупна вартість позики за акційною ставкою складає 100,30% від суми позики або 2 006 грн та включає в себе проценти за користування позикою 0,30 % від суми позики або 6 грн.
За пунктом 1.5 договору сукупна вартість позики за стандартною процентною ставкою складає 157 % від суми позики або 3 140 грн та включає в себе проценти за користування позикою 57 % від суми позики або 1 140 грн.
Між «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 16.12.2019 укладено додатковий договір 294907 до договору №271355 про надання коштів позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 19.11.2019 (а.с.12).
Сторони продовжили строк користування позикою на строк, що дорівнює установленому пунктом 1.2 договору строку користування позикою та встановили, що датою повернення позики та сплатою нарахованих процентів є не пізніше 19.12.2019 (пункт 1.2. додаткового договору). Відповідно до пункту 1.3. договору процентна ставка складає 1,60% від суми позики за кожен день користування позикою, у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2. цього договору.
Між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 16.01.2020 укладено додатковий договір 453311 до договору №271355 про надання коштів позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 19.11.2019 (а.с.11).
За пунктом 1.2. цієї додаткової угоди сторони погодили продовжити строк користування позикою та становили нову дату повернення позики та сплати нарахованих процентів не пізніше 16.01.2020. Відповідно до пункту 1.3. додаткового договору процентна ставка складає 1,60% від суми позики за кожен день користування позикою, у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2. цього договору.
Сервісом онлайн платежів «Wayforpay», номер транзакції в системі Credit7-271355-0 19.11.2019 зараховано 2 000 грн на карту НОМЕР_1 (а.с.31).
Згідно з розрахунком заборгованості за договором №271355 від 19.11.2019 про надання коштів на умовах фінансового кредиту станом на 21.02.2021, який надано первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 4 678 грн (а.с.33-34).
ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» 22.02.2021 уклали договір факторингу №015-220221, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 (а.с.13-15).
Згідно з витягом з акту прийому-прийняття реєстру прав вимог №015-220221/01 від 22.02.2021 до ТОВ «Сіроко Фінанс» перейшло право вимоги на загальну суму заборгованості 7 438 грн, яка складається з: 2 000 грн залишок заборгованості за тілом кредиту, 5 438 грн залишок заборгованості за процентами.
Між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 21.10.2024 укладено договір факторингу №20241021/2, згідно з яким позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до відповідача (а.с.20-24).
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №20241021/2, сформованого 23.10.2024, ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором №271355 від 19.11.2019 на загальну суму 7 438 грн, яка складається з залишку заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 000 грн, залишку заборгованості за процентами в сумі 5 438 грн (а.с.30).
Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги, а змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію» (надалі Закон №675-VIII), який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону № 675-VIII зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, оформлена в електронній формі.
Згідно із ч. ч. 3, 6 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Як передбачено ч. 1 ст. 12 Закону № 675-VIII, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 Верховний Суд зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
З огляду на викладене факт підписання відповідачем договору №271355 від 19.11.2019 та додаткових договорів до нього шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, узгоджуються з вимогами ст.6, 627 ЦК України та ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
В абзаці 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 ).
З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).
В спірному випадку матеріалами справи доведено факт укладання договору про надання коштів у позику, надання кредитних коштів в розмірі 2 000 грн відповідачу та перехід права вимоги до позивача у цій справі. Тому правильними є висновки суду про стягнення 2 000 грн тіла кредиту.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості за процентами слід вказати таке.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), яка в силу частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16), проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
За умовами кредитного договору сторони погодили строк кредитування 30 днів, який відповідно до додаткових договорів було продовжено та кінцевою датою повернення кредиту є 16.01.2020, проте відповідно до розрахунку заборгованості первісним кредитором нарахування відсотків здійснювалося за період з 19.11.2019 по 20.02.2020 поза межами строку кредитування.
Враховуючи, що ОСОБА_1 16.12.2019 повністю сплачено відсотки за користування кредитом в сумі 5,60 грн за період з 19.11.2019 по 16.12.2019 та 16.01.2020 у сумі 960 грн за період з 17.12.2019 по 16.01.2020, то станом на 16.01.2020 у відповідача відсутня заборгованість по сплаті відсотків.
Тому правильними та такими, що відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по відсотках у розмірі 5 438 грн.
Відмовляючи у задоволенні такої вимоги, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 в сумі 7 438 грн, а саме 2 000 грн заборгованості за тілом та 5 438,00 гривень залишку заборгованості по процентам за користування кредитом.
Оскільки, заборгованість за інфляційними витратами не була передана за договором факторингу позивачу, то у такого, відповідно не має права на пред`явлення такої вимоги до ОСОБА_1 , тому суд у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1 386,75 грн відмовив.
З такими висновками частково не погоджується колегія суддів апеляційного суду і не вважає їх правильними з огляду на таке.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 000 грн, тому колегія суддів, зробивши перерахунок інфляційних втрат з цієї суми заборгованості, вважає, що за наведений позивачем період з 17.01.2020 по 23.02.2022 розмір інфляційного збільшення становить: 2 000 грн *1,18644121 – 2 000 = 372,88 грн.
Висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вказаних вимог є неправильними, а тому в цій частині рішення слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог в розмірі 372,88 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо розміру відсотків не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в цій частині. Крім того, наведений апелянтом розрахунок не відповідає розрахунку поданого до суду першої інстанції. Тому такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Щодо розміру інфляційних втрат наведених апелянтом, то розрахунок таких не приймається апеляційним судом, враховуючи, що вказана сума розрахована з урахуванням суми відсотків, заборгованість по яких згідно матеріалів справи у відповідача відсутня.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Щодо судових витрат.
Відповідно до вимог цивільно-процесуального закону слід змінити розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати зі сплати судового збору.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи сплату апелянтом при поданні позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в сумі 6 056 грн, часткове задоволення апеляційної скарги щодо стягнення інфляційних втрат та залишення рішення суду першої інстанції без змін щодо стягнення 2 000 грн тіла кредиту (в загальному позов задоволено на 26,89 %), то загальна сума судового збору, який слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда–Ф» становить 1 628, 45 грн. 
Разом з тим, представником апелянта адвокатом Бачинським О.М. заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в Івано-Франківському міському суді в розмірі 7 000 грн та 8 000 грн в Івано-Франківському апеляційному суді.
При цьому слід вказати таке.
Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу до суду подано такі докази:
копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1269270 від 21.10.2024 (а.с.6);
копію договору про надання правової допомоги №211100211 від 22.10.2025 (а.с.39);
копію розрахунку суми судових витрат (а.с.40);
копію акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 22.10.2025 (а.с.41);
копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ№001477 (а.с.42,102);
копію договору про надання правничої допомоги №20251224-13 від 24.12.2025 (а.с.98-99);
копію розрахунку суми судових витрат на суму 8 000 грн (а.с.100);
Апеляційним судом частково скасовано рішення, тому підлягає перерозподілу сума витрат на правничу допомогу, надана в суді першої інстанції. Оскільки задоволенню підлягає 26,89 % позову, розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції становить 1 882,3 грн.
Враховуючи необхідність надання адвокатом послуг під час розгляду справи в апеляційному суді та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, проаналізувавши подані стороною докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн. 
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» адвоката Бачинського Остапа Михайловича задовольнити частково.
Заочне рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2025 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та в частині стягнення судових витрат скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення. Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (79013, м. Львів, вул. С.Бандери, 87, оф.54, ЄДРПОУ 42655697) інфляційні втрати в розмірі 372,88 грн (триста сімдесят дві гривні вісімдесят вісім копійок), витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 628, 45 грн (одна тисяча шістсот двадцять вісім гривень сорок п`ять копійок) та витрати на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій в сумі 2 882, 30 (дві тисячі вісімсот вісімдесят дві гривні тридцять копійок).
В решті заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 27 березня 2026 року.
Суддя-доповідач:      І.В. Бойчук
Судді:        О.В. Пнівчук
О.О. Томин