ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року	Львів	Справа № 303/8016/25 пров. № А/857/2784/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О. І.,
Запотічного І. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суд Закарпатської області від 16 грудня 2025 року (головуючий суддя Мирошниченко Ю.М.), постановлену у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево, у справі №303/8016/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною і скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 липня 2025 року № 3299, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. Водночас позивач просив поновити строк звернення до адміністративного суду із цим позовом, посилаючись на те, що з 21 липня по 16 серпня 2025 року перебував у службовому відрядженні у м. Київ і станом на 16.10.2025 року копії оскаржуваної постанови не отримував.
Відкриваючи провадження у справі, суд з огляду на відсутність у районного ТЦК статусу юридичної особи, залучив як другого відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також суд вважав відсутніми достатні дані, необхідні для вирішення питань, пов`язаних із пропущенням строку звернення позивача до суду. 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суд Закарпатської області від 16 грудня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Мукачівського районного і ІНФОРМАЦІЯ_2 з приводу рішення щодо притягнення до адміністративної відповідальності - залишено без розгляду.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суду першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено непереборних причин об`єктивного характеру, які унеможливлювали звернення до суду із позовом про оскарження спірної постанови у межах встановленого строку, натомість пропуск такого строку обумовлений причинами суб`єктивного характеру триваючою пасивною поведінкою ОСОБА_1 . При цьому суд зауважив, що навіть за умов прийняття дати 15 серпня 2025 року (дата повідомлення про виконавче провадження) як дати безумовної обізнаності позивача про оскаржуване рішення, він повторно пропустив 10-денний строк звернення до адміністративного суду. Позивач, будучи обізнаним про примусове стягнення штрафу, накладеного оскаржуваною постановою, звернувся до суду лише 20 жовтня 2025 року, тобто через два місяці. Така поведінка свідчить про пасивність позивача та небажання своєчасно реалізувати свої процесуальні права.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, просить таку скасувати. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що встановлений законом строк для подання скарги в 10 днів він пропустив через те, що жодним законним чином не був повідомлений про існування постанови та, відповідно, не мав можливості ознайомитись з її змістом в 10-денний строк. Зазначає, що суд першої інстанції знову ж таки не в повній мірі дослідив обставини справи, так як для того щоб оскаржити постанову – потрібно спочатку мати можливість ознайомитись із змістом постанови. Саму ж постанову та її зміст він побачив, та вперше зміг ознайомитися лише 10.09.2025р., після того як більше ніж два тижні в обох інстанціях (ТЦК та Виконавча) йому по кілька разів перешкоджали в отримані постанови. І лише за допомогою електронного месенджера Вайбер державним виконавцем йому відправлено фото оскаржуваної постанови. Тому, дату 15.08.2025р. неможливо та неправильно вважати датою фактичної обізнаності та ознайомлення з постановою. Вказані вище обставини підтверджують поважність пропуску строку звернення до суду.
ІНФОРМАЦІЯ_4 на адресу суду апеляційної інстанції надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини у справі та постановив судове рішення з додержання норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що позивачем не надано належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку. За таких обставин позивачем пропущений строк звернення до суду.
ОСОБА_1 надіслав відповідь на відзив, в якому зазначає, що з його боку не було і не могло бути жодного небажання чи байдужості для вирішення питання щодо оскарження незаконної постанови, оскільки він добре розуміє та свідомий наслідки її реалізації. Тому він вживав всі можливі дії в найкоротші терміни, які чітко та хронологічно описав як в апеляційній скарзі так і в позовній заяві. Окрім того зауважує, що дата виявлення правопорушення 16.05.2025 року яка вказана в Постанові №3299 від 15.07.2025р. апріорі не може вважатися такою через те, що ще 29.09.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_5 вже подавав звернення до Національної поліції України з метою розшуку та доставки його до ТЦК та СП через нібито порушення ним правил військового обліку. На той момент, перебуваючи в процесі очікування виготовлення ВОД (військово облікового документа) вже більше шести місяців при черговому відвідуванні ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно повістки ним було виявлено, що його з невідомих причин подали до «розшуку» в Національну поліцію України. Після чого він звернувся до адміністративного відділу, пояснив ситуацію щодо подання документів для виготовлення ВОД та повний пакет документів для відстрочки, що слугувало підставою 11.12.2024 року ініціювання безпосередньо ІНФОРМАЦІЯ_5 було перед Національною поліцією України скасування «розшуку» за підставою - «Відсутність таких підстав, особі надано відстрочку/бронювання. Дата 11.12.2024р».
Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Згідно із статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
У контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Водночас за правилами частини першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Згідно з частиною 1 статті 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Відповідно до частини 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина 2 статті 169 КАС України).
Виходячи з положень статей 122 і 123 КАС України суд повинен перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду, чітко встановивши час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів, а в разі пропуску строку - дати оцінку поважності причин його пропуску та в залежності від з`ясованого відкрити провадження у справі або повернути позовну заяву (на стадії до відкриття провадження) чи залишити її без розгляду (на стадії після відкриття провадження).
Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 286 КАС України визначено загальне та спеціальне правила початку обрахування десятиденного строку, протягом якого особа може звернутися до суду з позовом з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Зокрема, (1) позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а (2) щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). 
Отже, строк звернення до суду з адміністративним позовом щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, що не стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, відраховується з дня розгляду справи про адміністративне правопорушення, тобто з дня, коли особа мала можливість дізнатися про наявність оспорюваної постанови, навіть якщо вона була відсутня на засіданні, але належним чином повідомлена.
Як на підставу поновлення строку звернення до суду із позовом ОСОБА_1 вказує на те, що жодним законним чином не був повідомлений про існування постанови та, відповідно, не мав можливості ознайомитись з її змістом в 10-денний строк.
Як убачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову ІНФОРМАЦІЯ_6 № 3299 про притягнення його до адміністративної відповідальності, винесену 15 липня 2025 року. Отже, граничний строк звернення позивача до суду 25 липня 2025 року, тоді як позовна заява, датована 16 жовтня 2025 року, надійшла до суду 20 жовтня 2025 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.
При цьому позивач зазначає, що строк звернення до суду з адміністративним позовом має обчислюватися з дати фактичного отримання ним копії постанови, оскільки така не була йому вручена 15.07.2025 року через те, що на його переконання розгляд справи про адміністративне правопорушення 15 липня 2025 року не відбувся, оскільки він з`явився 15.07.2025 до ТЦК на виклик, надав документи, а через три години йому повідомили про накладення штрафу, що відбулось без його участі, копії постанови не було вручено.
Так, матеріали адміністративної справи не містять доказів вручення позивачу оскаржуваної постанови 15.07.2025.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що оскільки позивачу 15.07.2025 не було вручено оскаржуваної постанови, а тому він не міг бути обізнаний як про її фактичне існування так і про підстави її винесення та строки оскарження.
При цьому, факт того, що копія оскаржуваної постанови направлена позивачу простим поштовим відправленням 15.07.2025 р., факт отримання якого позивач заперечує, лише свідчать про неналежне виконання ІНФОРМАЦІЯ_5 обов`язку вручення рішення суб`єкта владних повноважень в день винесення спірної постанови, як це стверджує відповідач, за участі позивача. Доказів відмови позивача в отриманні спірної постанови в день її прийняття, відповідачем суду не надано. 
Водночас, за відсутності доказів фізичного отримання копії постанови, факт обізнаності перебування такої в провадженні виконавчої служби, не дають суду апеляційної інстанції підстави погодитись з висновками суду першої інстанції про поінформованість щодо дати її прийняття та змісту, за наявності активних дій з боку позивача та певних перешкод, що не залежали від його волі, щодо отримання такої.
Крім того, як убачається з доводів позивача, після 15.07.2025 року неодноразово вирішував питання проходження ВЛК та оформлення відстрочки, а також 15.07.2025, 17.07.2025, 20.08.2025 звертався про отримання копії спірної постанови для її адміністративного оскарження до керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 , які були безуспішними. Ці причини позивач вважає поважними як такі, що, на його думку, об`єктивно унеможливлювали своєчасне звернення до суду. 
При прийнятті постанови судом апеляційної інстанції враховано, що розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі — ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення не повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи Белле проти Франції, Ільхан проти Туреччини, Пономарьов проти України, Щокін проти України тощо).
Одним із найбільш складних питань у процесі прийняття рішення щодо поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основних прав окремої особи.
Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становитимуть втручання в її права (право «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист таким чином або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, яка має бути розумною ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (право «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правової захисту (право «Станьо проти Бельгії»).
Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності в процесі прийняття судом рішення щодо поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Отже, за встановлених обставин, враховуючи характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, заперечення позивачем своєї протиправної поведінки у спірних правовідносинах, недоведеність безсумнівного ознайомлення позивача зі змістом оскаржуваної постанови та розумінням чи порушено його право, намаганням після 15.07.2025 року неодноразово вирішити питання проходження ВЛК та оформлення відстрочки, а також і особисті звернення про отримання копії спірної постанови для її адміністративного оскарження до керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 , які були безуспішними, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не врахував цих обставин при вирішенні питання щодо поновлення строку та прийняття до розгляду позову, а тому, на думку апеляційного суду, передчасно залишив позов без розгляду, позбавивши позивача права на належний судовий захист.
Аналізуючи обставини справи в контексті розглянутих судом апеляційної інстанції вимог апеляційної скарги в розрізі заявлених позовних вимог та стоків, вимог 320 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції не врахував усі обставини, що мають значення для справи та не надав їм належної правової оцінки, отже неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала про залишення без розгляду позовної заяви скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 320, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Мукачівського міськрайонного суд Закарпатської області від 16 грудня 2025 року у справі №303/8016/25 скасувати та справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною і скасування постанови направити до Мукачівського міськрайонного суд Закарпатської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний