Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року 	справа № 580/14413/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом заступника керівника Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави до Черкаської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

Заступник керівника Смілянської окружної прокуратури (далі – прокурор, позивач) в інтересах держави подав позов до Черкаської обласної державної адміністрації (далі – Черкаська ОДА, відповідач), в якому просить визнати протиправною бездіяльність Черкаської обласної державної адміністрації щодо не оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам`ятку архітектури місцевого значення - будівлю Церкви Святого Дмитрія Солунського (Дмитрівську церкву) 1822 року (охоронний № 58), яка розташована за адресою: вул. Центральна, 36, с. Тернівка, Черкаський район, Черкаська область, зобов`язавши Черкаську обласну державну адміністрацію вжити заходів щодо оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам`ятку архітектури місцевого значення - будівлю Церкви Святого Дмитрія Солунського (Дмитрівської церкви) 1822 року (охоронний № 58), яка розташована за адресою: вул. Центральна, 36, с. Тернівка, Черкаський район, Черкаська область.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що оформлення права державної власності (речового права на майно) на будівлю Дмитрівської церкви 1822 року в с. Тернівка необхідне для подальшого розпорядження пам`яткою культурної спадщини у відповідності до вимого чинного законодавства України про охорону культурної спадщини, однак відповідач не вжив не вживає заходів, спрямованих на оформлення права державної власності на вказану пам`ятку культурної спадщини.
Ухвалою від 06 січня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду відкрив провадження у справі, залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації та вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
22.01.2025 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому представниця відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб`єкти. Отже, здійснення державної реєстрації на об`єкт нерухомого майна, а саме, будівлю Церкви Святого Дмитрія Солунського (Дмитрівську церкву) 1822 року не входить до меж компетенції Черкаської обласної державної адміністрації відповідно до норм чинного законодавства.
02.02.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор вказав на його необґрунтованість, зазначивши, що виходячи із змісту ст. 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” органом уповноваженим державою на вчинення дій щодо реєстрації права власності на культову будівлю є обласна державна адміністрація. Відповідно до ст. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини” встановлено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради. Органом який реалізує право державної власності на культову споруду пам`ятку місцевого значення будівля Дмитрівської церкви 1822 року (охоронний № 58), яка розташована за адресою: вул. Центральна, 36, с. Тернівка, Черкаський район, Черкаська область, є Черкаська обласна державна адміністрація.
Пояснення від третьої особи до суду не надходили.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.
На території Тернівської сільської ради, а саме по вул. Центральна, 36, с. Тернівка, Черкаського району, Черкаської області знаходиться будівля Дмитрівської церкви, 1822 року побудови, якій рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради депутатів трудящихся від 05.06.1973 № 332 “Про впорядкування збереження та охорони пам`ятників архітектури в області” надано статус об`єкта культурної спадщини місцевого значення, охоронний № 58.
Згідно з актом візуального обстеження Тернівської сільської ради від 25.02.2025 встановлено, що Дмитрівська церква, 1822 року, пам`ятка архітектури, об`єктом культурної спадщини місцевого значення визнана рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради депутатів трудящихся від 05.06.1973 № 332, охоронний номер 58. Знаходиться церква по вул. Центральна, 36, с. Тернівка, територія пам`ятки 0,3 га (ділянка не сформована), охоронна зона визначена Генеральним планом с. Тернівка – 50 м. Будівля церкви має дерев`яні стіни, фасади обшиті дошками, окрашені в зелений та голубий кольори, кам`яний фундамент, покрівлю з бляхи, три вхідні групи. На центральному вході влаштований ганок, який опирається на дві дерев`яні колони на східцях, від нього від воріт з вулиці Центральної влаштований прохід, вимощений бруківкою. Дзвіниця та купол мають незначне зміщення від вертикалі, увінчені хрестами з нержавіючої сталі, обладнані блискавковідводом. На дзвіниці отвори закриті дерев`яними віконницями. Всі вікна заґратовані та мають скління. Дерев`яні елементи конструкції візуально у задовільному стані, на деяких зовнішніх елементах оздоблення вікон є ознаки гниття, підлога дерев`яна, в задовільному стані. В цілому стан будівлі задовільний. На території пам`ятки також знаходяться: гранітний обеліск, що увіковічує пам`ять про захоронення тут генерала Х Граве (Гревсь), коштами якого збудована церква, та членів його родини, захоронення Ободовської І.А. та її матері ОСОБА_1 – забитих денікінцями за їх допомогу учасникам боротьби. Могила № 1 братська могила учасників битви з денікінцями у 1919 р. (18 осіб). Будівля церкви використовується релігійною громадою Свято – Дмитрівської церкви, для богослужінь та релігійних обрядів. 
Відповідно до наказу Міністерства культури України від 26.11.2025 № 960 “Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України” Дмитрівська церква в с. Тернівка Черкаського району Черкаської області занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення об`єкта культурної спадщини в Черкаській області. 
Згідно інформації Тернівської сільської ради від 04.12.2025 № 1513 відсутня інформація про власника будівлі церкви.
Крім того, згідно інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 18.03.2025 № 47-10.2-544 в Реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу господарських товариств створених у процесі приватизації та знаходяться в управлінні органів приватизації по Черкаській області, зазначений об`єкт культурної спадщини не обліковується. 
Відповідно до даних Державного архіву Черкаської області від 25.04.2025 № 161-р/05- 08, згідно з довідковими даними архіву за 1989 – 2008 р.р. відомості про прийняття об`єкта нерухомого майна – церкви у власність (комунальну, державну) та надання його у користування релігійним громадам (громадським організаціям) не виявлено. 
Згідно листа Міністерства культури та стратегічних комунікацій від 05.05.2025 № 06/113/4549-25 Міністерством не вживалися заходи щодо оформлення права державної власності на церкву із відповідною реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
На запит прокуратури до Черкаської обласної державної адміністрації від 05.11.2025 № 52-6455вих25, Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації у листі № 02/01-05.01-10/14292/01/01-23/30956 від 20.11.2025 повідомило про те, що відсутні правові підстави для вжиття заходів щодо здійснення реєстрації права державної власності на вказану церкву. 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 454990543 від 04.12.2025, право власності на церкву не зареєстровано.
Бездіяльність відповідача щодо не оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам`ятку архітектури місцевого значення прокурор вважає протиправною, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті суд зазначає таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 08.06.2000 № 1805-III “Про охорону культурної спадщини” (далі – Закон № 1805-III) культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать:
- центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини;
- орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим;
- обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації;
- виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 17 Закону № 1805-III пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. У документі, який посвідчує право власності на пам`ятку, обов`язково вказуються категорія пам`ятки, дата і номер рішення про її державну реєстрацію.
Відповідно до ст. 23 Закону № 1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини. Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність.
Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі – Порядок № 1127) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Згідно з абз. 1 п. 40 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, іншими законами України та цим Порядком, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту.
Пунктом 44 Порядку № 1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 р., за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт, подаються:
2) витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (у разі державної реєстрації права державної власності);
3) документ, що підтверджує факт перебування закінченого будівництвом об`єкта у комунальній власності, виданий відповідним органом місцевого самоврядування (у разі державної реєстрації права комунальної власності);
4) документ, що підтверджує факт відсутності перебування закінченого будівництвом об`єкта у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням (у разі державної реєстрації права комунальної власності).
Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про такий об`єкт в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що об`єкт культурної спадщини місцевого значення будівля Дмитрівської церкви, 1822 року, має бути зареєстрований в Державному реєстрі прав відповідно до приписів законодавства.
Суд встановив, що згідно з рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради депутатів трудящихся від 05.06.1973 № 332 “Про впорядкування збереження та охорони пам`ятників архітектури в області” будівлі Дмитрівської церкви, 1822 року надано статус об`єкта культурної спадщини місцевого значення.
До введення в дію Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року.
Частиною 1 ст. 19 Закону СРСР “Про власність” від 06.03.1990 та ст. 31 Закону Української РСР “Про власність” від 07.02.1991 визначений такий різновид державної власності як власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 “Про порядок введення в дію Закону Української РСР “Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування” та від 26.03.1991 “Про введення в дію Закону Української РСР “Про власність”, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 311 від 05.11.1991 “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю”, якою також затвердив перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, є, зокрема Закон Української РСР “Про власність” та постанова Кабінету Міністрів України “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)” від 05.11.1991 № 311.
Відповідно до ст. 35 Закону Української РСР “Про власність” об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази щодо переходу в комунальну власність будівлі Дмитрівської церкви, 1822 року, після прийняття Закону “Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування”, Закону України “Про власність”, а також постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю”.
Таким чином у спірних правовідносинах має місце фактичний перехід у державну власність будівлі Дмитрівської церкви, 1822 року з огляду на законодавство, яке діяло до набрання чинності вищевказаними нормативно-правовими актами. 
Таким чином, суд вважає, що на час розгляду справи Дмитрівська церква, 1822 року фактично перебуває у державній власності.
Відповідно до ст. 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” від 23.04.1991 № 987-XII (далі – Закон № 987-XII) культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Держава в особі органів, передбачених ст. 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, є належним власником культових споруд і майна.
Таким чином, уповноваженим державою органом на вчинення дій щодо реєстрації права власності на об`єкт культурної спадщини місцевого значення будівлі Дмитрівську церкву, 1822 року є Черкаська обласна державна адміністрація.
Така позиція суду відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31 липня 2025 року у справі № 300/923/24.
Суд врахував, що станом на дату прийняття рішення в цій справі у матеріалах справи відсутні докази реєстрації права державної власності (речового права на майно) на пам`ятку архітектури місцевого значення – будівлю Церкви Святого Дмитрія Солунського (Дмитрівську церкву) 1822 року (охоронний № 58).
Суд зазначає, що неналежне врядування відповідача в сфері охорони культурної спадщини вказує на допущення ним протиправної бездіяльності щодо не оформлення права державної власності (речового права на майно) на вищезазначену пам`ятку архітектури місцевого значення у зв`язку із чим суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Щодо повноважень прокурора на звернення із цим позовом, суд врахував таке.
Захист прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави згідно зі ст.1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII “Про прокуратуру” відносяться до мети здійснення функцій прокуратури України.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. (ч. 3 ст. 23 вказаного Закону).
Суд врахував, що у спірних правовідносинах саме уповноважений орган державної влади допустив протиправну бездіяльність у сфері охорони культурної спадщини, відтак відсутність органу який захищає інтереси держави у спірних правовідносинах є встановленою законом підставою для звернення прокурора в суд з цим позовом.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини 2 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Зважаючи на вказане, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 – 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Черкаської обласної державної адміністрації щодо не оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам`ятку архітектури місцевого значення – будівлю Церкви Святого Дмитрія Солунського (Дмитрівську церкву) 1822 року (охоронний № 58), яка розташована за адресою: вул. Центральна, 36, с. Тернівка, Черкаський район, Черкаська область.
Зобов`язати Черкаську обласну державну адміністрацію вжити заходів щодо оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам`ятку архітектури місцевого значення – будівлю Церкви Святого Дмитрія Солунського (Дмитрівської церкви) 1822 року (охоронний № 58), яка розташована за адресою: вул. Центральна, 36, с. Тернівка, Черкаський район, Черкаська область.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) прокурор – Заступник керівника Смілянської окружної прокуратури (20701, Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Сміла, вул. Юрія Кондратюка, 25);
2) відповідач – Черкаська обласна державна адміністрація (18001, Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Черкаси, бульв. Шевченка, 185, код ЄДРПОУ 00022668).
3) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації (18001, Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Черкаси, бульв. Шевченка, 185, код ЄДРПОУ 40270297).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 09.03.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК