ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" лютого 2026 р. Справа№ 910/8168/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Алданової С.О. 
Корсака В.А. 

за участю:
секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,
представників сторін: 
від позивача: не з`явились,
від відповідача: Трипілка А.В. (в залі суду),

розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства «Медичні закупівлі України»
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 (повний текст складено 05.11.2025)
у справі № 910/8168/25 (суддя Паламар П.І.)
за позовом Державного підприємства «Медичні закупівлі України»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом»
про стягнення неустойки, ціна позову 881 183,52 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У червні 2025 року Державне підприємство «Медичні закупівлі України» (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діатом» (далі - Товариство) 881 183,52 грн неустойки.
На обґрунтування заявлених вимог Підприємство посилається на неналежне виконання Товариством зобов`язання за договором №09/97-06/2024 від 07.06.2024 про закупівлю, за умовами якого Товариство мало поставити фармацевтичну продукцію ДК 021:2015, код 33600000-6 (нітизинон 5 мг, нітизинон 10 мг) загальною вартістю 4 405 917,60 грн з реєстраційними документами (п. 7.1.1 договору). Підприємство зазначає, що Товариство у встановлений договором строк не надало скановану копію реєстраційного посвідчення, яке видається Міністерством охорони здоров`я України для кожного виду продукції, що постачається. Тому на підставі п. 8.3.1 Підприємство здійснило нарахування штрафних санкцій, які просить стягнути з Товариства.

Позиції учасників справи.
Товариство у відзиві на позовну заяву проти заявлених до нього вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.
Товариство зазначає, що за умовами підп. 7.1.1 п. 7.1 та підп. 8.3.1 п. 8.3 договору у сукупності обов`язковою умовою для настання у постачальника обов`язку щодо оплати замовнику штрафу у розмірі 20% за несвоєчасне подання сканованої копії реєстраційного посвідчення на фармацевтичну продукцію є не лише закінчення 90-денного строку, а й обов`язково настання наслідків такого порушення у вигляді непоставлення фармацевтичної продукції замовнику на конкретну суму (підп. 8.3.1 п. 8.3 договору); неприйняття фармацевтичної продукції замовником на конкретну суму (підп. 8.3.1 п. 8.3 договору).
Товариство вважає, що оскільки фармацевтична продукція за договором поставлена Підприємству у повному обсязі, то відсутні підстави для стягнення штрафу, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання.
Товариство також зауважує, що Підприємство здійснює розрахунок штрафу, виходячи з суми 4 405 917,60 грн, однак додатковою угодою №2 до договору загальну ціну продукції було зменшено до 4 404 280,50 грн. 
Відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для їх стягнення.
За доводами Товариства, затримка в надходженні продукції за договором зумовлена виключно адміністративними процедурами Міністерства охорони здоров`я, які знаходяться поза межами його контролю. Тому Товариство надало копію реєстраційного посвідчення замовнику за першої можливості. Штрафні санкції, які були спричинені затримкою поставки продукції, визнано та сплачено в повному обсязі.
Товариство також зазначило, що основним видом його господарської діяльності є оптова торгівля лікарськими засобами та виробами медичного призначення. З 2022 року Товариство визнано критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. Товариство систематично надає благодійну допомогу лікарням та різним складовим сектору безпеки і оборони України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 позов Підприємства задоволено частково. Стягнуто з Товариства на користь Підприємства 150 000,00 грн штрафу, 10 570,27 грн витрат по оплаті судового збору. У позові в іншій частині відмовлено.
Суд встановив, що у визначенні розміру штрафу позивач не врахував дійсну ціну договору - 4 404 280,50 грн, яку було зменшено додатковою угодою №2 від 12.11.2024 до договору. За висновком суду, позивач набув право вимагати від відповідача сплати належного штрафу за прострочення надання сканованої копії реєстраційного посвідчення у розмірі 880 856,10 грн (4404280,50 грн х 20%).
З урахуванням встановлених обставин щодо ступеня виконання зобов`язання, характеру вчиненого правопорушення, відсутності доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строку надання сканованої копії реєстраційного посвідчення, ураховуючи той факт, що сума штрафних санкцій не повинна перевищувати розмір рентабельності для подальшого розвитку підприємства відповідача, який у т.ч. здійснює благодійну допомогу лікарням та різним складовим сектору безпеки і оборони України, а також того, щоб сума штрафних санкцій не становила джерела безпідставного збагачення кредитора, суд відповідно до вимог ст. 616 ЦК України визнав за можливе зменшити розмір належного з відповідача на користь позивача штрафу до 150 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2025, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови, а позов задовольнити повністю. 
Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Підприємство вважає, що суд повинен був розглядати цей спір з урахуванням його значного суспільного інтересу, чого зроблено не було. 
На думку апелянта, суд не дослідив та не поклав в основу рішення обставини, що мали об`єктивне значення для правильного вирішення справи. Зокрема, суд не врахував Специфікацію №1 від 07.06.2024 до договору, зі змісту якої вбачається, що закупівля проводилась за напрямками профілактики, діагностики та лікування «Медикаменти для громадян, які страждають на орфанні метаболічні захворювання». Скаржник вважає, що таким чином можливо зробити висновок, що лікарський препарат, що є предметом договору, має значну суспільну важливість, адже використовується для лікування пацієнтів.
Також суд не взяв до уваги, що всі лікарські засоби, що ввозяться на територію України, до моменту отримання всіх дозвільних документів, зокрема, реєстраційного посвідчення, вважаються товарами невідомого походження, розповсюдження та використання яких заборонено, особливо коли йдеться про препарати спеціального призначення. 
Реєстраційне посвідчення є документом, який підтверджує державну реєстрацію лікарського засобу та дозволяє його медичне застосування. Наявність посвідчення гарантує, що препарат пройшов експертизу на відповідність вимогам якості, безпечності та ефективності. 
А отже, Підприємство, діючи в інтересах держави та пацієнтів, обґрунтовано передбачило в договорі вимогу щодо надання постачальником реєстраційного посвідчення та додатків до нього (за наявності), виданого МОЗ України. 
За доводами скаржника, суд першої інстанції не дослідив, які дії були вчиненні відповідачем для пришвидшення отримання необхідного реєстраційного посвідчення на лікарський засіб, що є предметом державного контракту, оскільки з моменту звернення виробника до моменту отримання посвідчення минуло 4 місяці 25 календарних днів. З моменту укладення договору до фактичного отримання посвідчення відповідач не вчинив жодних дій для пришвидшення процесу, не направляв запити та не виявляв зацікавленості у стані реєстрації. Така пасивна поведінка повинна була бути оцінена судом на користь апелянта, однак цього зроблено не було. Така пасивна поведінка відповідача, на думку Підприємства, повинна була трактуватися судом першої інстанції на його (позивача) користь.

Позиції учасників справи.
Від Товариства відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8168/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 до надходження матеріалів справи №910/8168/25.
27.11.2025 матеріали справи №910/8168/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі №910/8168/25. Розгляд справи призначено на 02.02.2026. Запропонована учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.
Представник Підприємства у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи Підприємство повідомлене належним чином.
Апеляційний суд враховує, що у апеляційній скарзі Підприємство, враховуючи тяжку обстановку, що склалась в наслідок російської агресії проти України, а також відсутність електропостачання для швидкого розгляду поданої ним апеляційної скарги, просило здійснювати розгляд апеляційної скарги без виклику сторін.
Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04.10.2001 у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника, відповідача та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Суд визнав, що розгляд справи можливо здійснити за відсутності представника позивача на підставі наявних у ній матеріалів; неявка представника позивача у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, яка написана чітко та зрозуміло, без зміни правової позиції позивача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
07.06.2024 Підприємство (замовник) та Товариство (постачальник) уклали договір №09/97-06/2024 про закупівлю (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався у визначений договором строк поставити позивачу фармацевтичну продукцію ДК 021:2015, код 33600000-6 (нітизинон 5 мг, нітизинон 10 мг), а замовник - прийняти та оплатити одержаний товар.
Згідно з п. 2.1 договору поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.
Якщо інше не передбачено цим договором, за загальним правилом оплата продукції здійснюється замовником на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати (п. 3.4 договору).
Відповідно до п. 5.1 договору постачальник не менше ніж за 14 робочих днів до дати запланованої відправки продукції в пункт призначення зобов`язаний надати замовнику засобами електронної пошти та/або шляхом заповнення електронних форм в електронному кабінеті постачальника, створеному в інформаційно-аналітичній системі замовника, у порядку, визначеному цим Договором, скановані копії документів, зокрема реєстраційного посвідчення та усіх наявних вкладок до нього (за наявності), яке видається Міністерством охорони здоров`я України для кожного виду продукції, що постачається, а у випадку, коли незареєстрована продукція може ввозитись на митну територію України в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством - документ, що підтверджує реєстрацію продукції у Сполучених Штатах Америки, Швейцарській Конфедерації, Японії, Австралії, Канаді, або реєстрацію компетентним органом Європейського Союзу за централізованою процедурою та застосування на території однієї з таких країн.
Згідно з п. 7.1.1 договору у разі якщо на дату укладення цього договору продукція є незареєстрованою в Україні та не має реєстраційного посвідчення, свідоцтва про державну реєстрацію (крім випадку, коли незареєстрована продукція може ввозитись на митну територію України в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством), постачальник зобов`язується належним чином зареєструвати продукцію в Україні та на підтвердження цього не пізніше ніж протягом 90 календарних днів з дати укладення цього договору (або не пізніше строку, передбаченого у п. 5.1 договору, якщо цей строк настане раніше) надати замовнику засобами електронної пошти та/або шляхом заповнення електронних форм в електронному кабінеті постачальника, створеному в інформаційно-аналітичній системі замовника, у порядку, визначеному договором, скановану копію реєстраційного посвідчення, яке видається Міністерством охорони здоров`я України для кожного виду продукції, що постачається.
У п. 8.3.1 договору сторони погодили, що у разі недотримання постачальником вимог підп. 7.1.1, 7.1.2 п. 7.1 цього договору з постачальника крім пені та/або штрафу, зазначених у п. 8.2 цього договору, стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості непоставленої (неприйнятої) продукції.
В подальшому сторони уклали до договору додаткові угоди №1 від 29.10.2024 та №2 від 12.11.2024. 
Відповідно до п. 2 Специфікації (Додаток №1 до договору) загальна ціна договору складає 4 405 917,60 грн з ПДВ.
Згідно з п. 4 Специфікації (Додаток №1 до договору) постачальника відповідно до п. 4.1 договору зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк до 30.09.2024 включно.
Строк дії договору відповідно до п. 6 Специфікації (Додаток № 1 до договору) в редакції додаткової угоди №1 встановлено до 26.12.2024 включно, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, у т.ч. в частині штрафних санкцій та поставки продукції - до повного виконання.
Умовами додаткової угоди №2 від 12.11.2024 до договору сторони зменшили раніше визначену договірну ціну до 4 404 280,50 грн.
26.06.2024 платіжною інструкцією №6946 Підприємство сплатило Товариству 4 405 917,60 грн попередню оплату за продукцію за договором.
13.11.2024 за видатковою накладною №1612 Товариство поставило Підприємству 1 140 шт «Нітизинон Діфарма» 5 мг по 60 капсул, 1 920 шт «Нітизинон Діфарма» 10 мг по 60 капсул загальною вартістю 4 404 280,50 грн.
Підприємство у позовній заяві зазначає, що Товариство у визначений договором строк не надало до поставленої продукції копії реєстраційного посвідчення продукції, яке видається Міністерством охорони здоров`я України.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). 
Частина 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд встановив, що Підприємство та Товариство уклали договір, який за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Стаття 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).
Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).
Згідно зі ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Суд встановив, що 13.11.2024 Товариство поставило підприємству обумовлений договором товар (продукцію) загальною вартістю 4 404 280,50 грн. 
Така вартість товару узгоджена сторонами у додатковій угоді №2 від 12.11.2024 до договору.
Суд першої інстанції встановив, що Підприємство на підставі п. 8.3.1 договору у зв`язку із ненаданням Товариством у визначений договором строк до поставленої продукції копії реєстраційного посвідчення продукції, яке видається Міністерством охорони здоров`я України, здійснило нарахування штрафу (до стягнення заявлено 881 183,52 грн) на суму 4 405 917,60 грн, тобто у визначенні розміру штрафу позивач не врахував дійсну ціну договору 4 404 280,50 грн, яку було зменшено додатковою угодою №2 від 12.11.2024 до договору. 
За висновком суду першої інстанції, позивач набув право вимагати від відповідача сплати штрафу за прострочення надання сканованої копії реєстраційного посвідчення у розмірі 880 856,10 грн (тобто обрахованого від вартості товару, визначеної у додатковій угоді №2 від 12.11.2024, виходячи з розрахунку 4 404 280,50 грн х 20%), а не 881 183,52 грн, як про це просило Підприємство у позовній заяві.
Підприємство хоч і оскаржує рішення суду першої інстанції в частині, якою у задоволенні його позовних вимог відмовлено, однак не наводить доводів на спростування такого висновку. 
Колегія суддів, перевіривши розрахунок позовних вимог, виходячи з розрахунку 4 404 280,50 грн х 20%, вважає такий розрахунок вірним, а вимоги Підприємства в цій частині (про стягнення 880 856,10 грн) - обґрунтованими.
Тобто вимоги Підприємства про стягнення з Товариства 327,42 грн (881 183,52 - 880 856,10 = 327,42) задоволенню не підлягають як необґрунтовані. 
Суд першої інстанції визнав за можливе зменшити розмір правомірно заявлених штрафних санкцій з 880 856,10 грн до 150 000,00 грн.
Так, з урахуванням встановлених судом обставин щодо ступеня виконання зобов`язання, характеру вчиненого правопорушення, відсутності доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строку надання сканованої копії реєстраційного посвідчення, ураховуючи той факт, що сума штрафних санкцій не повинна перевищувати розмір рентабельності для подальшого розвитку підприємства відповідача, який у т.ч. здійснює благодійну допомогу лікарням та різним складовим сектору безпеки і оборони України, а також того, щоб сума штрафних санкцій не становила джерела безпідставного збагачення кредитора, суд відповідно до ст. 616 ЦК України вважав за можливе зменшити розмір належного з відповідача на користь позивача штрафу.
Підприємство вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для зменшення розміру неустойки (доводи апеляційної скарги наведено вище за текстом цієї постанови).
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд неодноразово та послідовно наводив висновки, згідно з якими застосування у ст. 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21, від 22.05.2024 у справі №911/95/20, від 18.12.2024 у справі №921/320/24 та ін.). При цьому розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена права компенсації своїх майнових втрат; такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків; такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст. 549-552 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до ст. 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.09.2023 у справі №907/583/22, від 28.11.2023 у справі №916/1504/22, від 03.12.2024 у справі №904/872/24, від 03.12.2024 у справі №909/321/24 та ін.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначив, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Колегія суддів з урахуванням встановлених сум першої інстанції обставин справи вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що у межах своїх дискреційних повноважень та з урахуванням ключових чинників, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду, наявні підстави для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру штрафу до 150 000,00 грн.
Колегія суддів вважає визначені судом першої інстанції підстави достатніми для зменшення розміру належного з відповідача на користь позивача штрафу з урахуванням ступеня виконання зобов`язання, характеру вчиненого правопорушення, відсутності доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строку надання сканованої копії реєстраційного посвідчення, ураховуючи той факт, що сума штрафних санкцій не повинна перевищувати розмір рентабельності для подальшого розвитку підприємства відповідача, який у т.ч. здійснює благодійну допомогу лікарням та різним складовим сектору безпеки і оборони України (що підтверджується наданими відповідачем суду першої інстанції доказами), а також того, щоб сума штрафних санкцій не становила джерела безпідставного збагачення кредитора.
Так, суд встановив, що Товариство 11.06.2024 поінформувало Almeda Pharmaceutikals AG (Швейцарська Конфедерація) про необхідність отримання ним реєстраційного посвідчення. МОЗ України за заявою Almeda Pharmaceutikals AG 05.07.2024 погодило питання щодо форми пакування лікарського засобу і вже 08.07.2024 Almeda Pharmaceutikals AG звернулася до Центра адміністративних послуг МОЗ України «Єдине вікно» із заявою про державну реєстрацію лікарського засобу. Рішення про державну реєстрацію лікарських засобів, що є предметом договору, було затверджено наказом МОЗ України 29.10.2024 за №1817, а реєстраційні посвідчення оформлено 30.10.2024. 
Вже наступного дня Товариство скерувало копії реєстраційних посвідчень Підприємству.
Окремо колегія суддів відзначає, що видачу реєстраційного посвідчення здійснює МОЗ України за процедурою, визначеною Порядком реєстрації (перереєстрації) лікарських засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 376 від 26.05.2005.
Тобто отримання реєстраційного посвідчення на лікарський засіб, що є предметом договору, не залежало від дій та волевиявлення Товариства.
Суд також встановив, що станом на дату звернення Підприємством з позовом у цій справі зобов`язання за договором Товариство виконало повністю.
Крім того, Підприємство не зазначало у позовній заяві про понесення ним збитків у зв`язку із допущеним Товариством порушенням договору та, відповідно, не надало доказів на підтвердження таких збитків.
За доводами Товариства, стягнення з нього штрафних санкцій за несвоєчасне подання реєстраційного посвідчення за відсутності його вини у заявленому Підприємством розмірі буде накладати на нього непомірний тягар. 
Наявні у справі матеріали також свідчать, що Товариство систематично надає благодійну допомогу лікарням та іншим закладам, які цього потребують.
Апеляційний суд додатково відзначає, що наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду в частині, що стосується зменшення розміру штрафних санкцій. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування у оскаржуваній частині та задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Медичні закупівлі України» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі №910/8168/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 у справі №910/8168/25 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.02.2026. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак