Справа № 420/21435/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м.Одеса) (код ЄДРПОУ 24983020, місце знаходження: 65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 10) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 липня 2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м.Одеса) (код ЄДРПОУ 24983020, місце знаходження: 65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 10), відповідно до якої позивач просить:
Визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса), що полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2020 по 19.01.2023 (включно). 
Зобов`язати Військову академію (м. Одеса) здійснити нарахування ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2020 по 19.01.2023 (включно). 
Стягнути з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2020 по 19.01.2023 (включно) із відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Ухвалою суду від 10 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 28.08.2016 по 21.07.2020 позивач проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса).
За час проходження позивачем військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі: зокрема, у період з 28.08.2016 по 21.07.2020 (включно) індексація грошового забезпечення нараховувалася та виплачувалася в меншому розмірі, ніж це передбачено чинним законодавством. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі №440/15938/24 позов задоволено частково.
Позивач зазначає, що враховуючи те, що судом у справі №440/15938/24 вирішено на користь позивача спір про необхідність нарахування та виплати йому відповідачем індексації грошового забезпечення, відтак, відповідачем при звільненні не був проведений із позивачем остаточний розрахунок, у зв`язку з чим відповідач має сплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки при звільненні.
Позивач зазначає, що строки проведення розрахунку при звільненні, а також відповідальність за недотримання вказаних строків передбачені положеннями статей 116 і 117 Кодексу законів про працю України.
Вказаними вище нормами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У випадку невиконання такого обов`язку настає відповідальність, яка передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, що необхідний для забезпечення його життя. 
На думку позивача, за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником стосовно своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням роботодавцем свого обов`язку.
Станом на день подання цього позову рішення суду від 13.12.2024 у справі №200/7193/24 відповідачем не виконано, а тому повний розрахунок з позивачем не проведено.
Також позивач зазначає, що враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги чинну в період після 19.07.2022 редакцію статті 117 КЗпП України та висновки Верховного Суду, в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. 
Період з 19.07.2022 по день подання даної позовної заяви перевищує 6 місяців, а тому для позовних вимог щодо розрахунку суми середнього грошового забезпечення береться період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (включно). 
Підсумовуючи вищевикладене позивач доходить висновку, що відповідач має сплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2020 по 19.01.2023 (включно).
Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, позивач зазначив, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
До суду 05 серпня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому представник відповідача зазначає, що пунктом 40 розділу I Положення встановлено, що у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. 
Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту. 
Відповідно до пункту 110 розділу IV Положення переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
На думку представника відповідача, межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення. 
У цій справі встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не була завершена, він не був звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби. 
Відтак, фактичні обставини справи не відповідають гіпотезі частини першої статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність за затримку розрахунку саме при звільнення працівника, а тому ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин. 
Поширення дії вказаної норми на випадок, який має місце у цій справі, протирічило б її змісту, сфері її дії й меті запровадження. 
З метою захисту свого порушеного права на своєчасне отримання грошового забезпечення, позивач пред`явив цей позов до військової академії на підставі частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України, втім, як уже зазначено, цей позов не має під собою обставин, з якими закон пов`язує застосування вказаних норм трудового права. У випадку позивача стаття 117 КЗпП України є незастосовною до спірних правовідносин. 
З наведених підстав представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними.
Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.
Сторони не заперечують, що у період з 30.08.2016 року по 19.06.2020 року позивач навчався, як курсант контрактної служби у Військовій академії (м. Одеса).
20.06.2020 року, позивачу, як випускнику Вищого військового навчального закладу присвоєно звання «лейтенант», виключено зі списків особового складу з 20.07.2020 для подальшого проходження військової служби в іншій частині.
Наведені обставини підтверджені довідкою від 17.07.2025 року № Б/65/1047, виданої Військовою академією щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення при звільненні у червні місяці 2020 року ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.07.2020 року № 203 лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністерства оборони України на посаду командира розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 , який прибув із Військової академії м. Одеса, вважати таким, що з 21 липня 2020 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 19.12.2024 року № 370 старшого лейтенанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , звільненого наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України у запас, вважати таким, що справу та посаду здав та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19 грудня 2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Також суд встановив, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі №440/15938/24 позов позивача до Військової академії (м. Одеса) задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса), яка полягала у ненарахуванні на невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.08.2016 по 28.02.2018 (включно) із застосуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу; зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.08.2016 по 28.02.2018 (включно), обчислену з врахуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу, в сумі 63925,80 грн з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса), яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації-різниці відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, за період проходження військової служби з 01.03.2018 по 21.07.2020 (включно); зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, в розмірі 4130,97 грн (з урахуванням проведених виплат) щомісячно за період проходження військової служби з 01.03.2018 по 21.07.2020 (включно) з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; визнано протиправними дії Військової академії (м. Одеса), які полягали в визначенні ОСОБА_1 розміру підйомної допомоги в 2016 році, грошової допомоги на оздоровлення в 2017 – 2019 роках, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в 2016 – 2019 роках, виходячи з місячного грошового забезпечення, у складі якого не врахована індексація; зобов`язано Військову академію (м. Одеса) здійснити ОСОБА_1 перерахунок підйомної допомоги, виплаченої в 2016 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в 2017 – 2019 роках, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої в 2016 – 2019 роках, з врахуванням індексації у складі місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір таких допомог, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню, з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення до суду), при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З аналізу нормативно-правових актів, що регулюють проходження військової служби, вбачається, що військовослужбовцю, станом на день виключення зі списку особового складу військової частини, мають бути виплачені усі належні йому кошти, пов`язані з проходженням військової служби.
Суд встановив, що у межах спірних правовідносин позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так як йому станом на день виключення зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса) не виплачено усіх сум індексації грошового забезпечення та грошового забезпечення у належному розмірі.
В даному випадку, позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що у період з 30.08.2016 року по 19.06.2020 року позивач навчався, як курсант контрактної служби у Військовій академії (м. Одеса) та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.07.2020 року № 203 лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністерства оборони України на посаду командира розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 , який прибув із Військової академії м. Одеса, вважати таким, що з 21 липня 2020 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Тобто позивач продовжив військову службу після проходження служби у Військовій академії (м. Одеса).
Отже, у межах спірних правовідносин позивач не був звільнений з військової служби та продовжив проходження служби, з подальшим отриманням відповідного грошового забезпечення.
Між тим, суд зазначає, що у положеннях ст. 117 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за період, який розпочинається у день звільнення працівника (день для остаточного розрахунку відповідно до ст. 116 КЗпП України) і закінчується днем фактичного розрахунку зі звільненим працівником.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач у межах спірних правовідносин не отримав статусу звільненого працівника у розумінні положень ст. 117 КЗпП України, а як наслідок не отримав права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Викладений висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 26 червня 2025 року (справа № 400/8927/23), від 21 лютого 2024 року (справа № 520/1897/22).
Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги не належать задоволенню.
У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд 
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м.Одеса) (код ЄДРПОУ 24983020, місце знаходження: 65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 10) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.
Суддя Л.Р. Юхтенко 

.