Справа № 177/1737/25
Провадження № 2/177/367/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
20 березня 2026 року 
Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Березюк М. В.
за участі: секретаря Бабєєва К. О., 

представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Григорівої О.Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И В:

03.07.2025 представник позивачів звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь кожного із позивачів по 250000 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька ОСОБА_4 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
В обґрунтування позову вказано, що 27.01.2025 на 144 км перегону «Воскобійня-Кам`янське пасажирський» в Кам`янському районі Дніпропетровської області, поїзд № 2318 в складі електровоза ВЛ8 № 743 сполученням «Верхівцеве-Кам`янське вантажний» під керуванням машиніста ОСОБА_5 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм загинув на місці події.
Внаслідок смерті батька, позивачам завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та невідворотній втраті батька. Сам факт загибелі людини є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, адже життя людини є найвищою цінністю. Внаслідок смерті батька позивачі назавжди позбавлені можливості взаємодіяти з батьком і жодні зусилля з їх сторони, не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком, що спричиняє їм страждання, не може не спричиняти зміни в психоемоційному стані, адже зруйноване звичне коло спілкування позивачів, передчасна смерть батька стала різкою психотравматичною подією для позивачів, і цей стан не змінити. Позивачі оцінили рівень своїх моральних страждань зумовлених смертю батька в 250000 грн, відносно кожного з позивачів.
У зв`язку з чим, представник позивача просив позов задовольнити.
Ухвалою суду від 09.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.
Відповідач позов не визнав, надав суду відзив (а.с. 55-56). Заперечуючи позовні вимоги вказав, що вина локомотивної бригади електровоза в наїзді на ОСОБА_4 відсутня, оскільки помітивши незрозумілий силует стороннього предмету на коліях, вони образу почали реагувати, а саме подавали звукові сигнали. Для запобігання наїзду на людину, яка сиділа на шпалі у безпосередній близькості до колії, по якій рухався поїзд, та не реагувала на звукові сигнали, машиніст негайно застосував екстрене гальмування, але запобігти наїзду не вдалося. Одразу після наїзду на ОСОБА_4 , який був травмований, але мав ознаки життя, викликано на місце події швидку медичну допомогу та поліцію, але від отриманих травм потерпілий помер. За результатами розслідування вказаного випадку, встановлено, що травмування потерпілого відбулося внаслідок особистої необережності потерпілого, внаслідок порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, за відсутності вини відповідача та його працівників у даній трагедії, а тому відповідач вважав відсутніми підстави для задоволення вимог позивачів. Представник відповідача вказала, що порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті є підставою для зменшення суми відшкодування, а перебування його в холодну пору року на залізобетонній шпалі на залізничному насипі висотою 4,23 м у тверезому стані, може свідчити про умисел потерпілого на самогубство, що є підставою для звільнення заподіювача шкоди від обов`язку її відшкодування. Представник вказав також про недоведеність змін стану здоров`я, вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках, необхідності зусиль для відновлення позивачами нормального способу життя, а тому просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 55-60).
Представник позивачів правом на подання відповіді на відзив не скористався.
В порядку підготовки справи до розгляду витребувано ряд доказів, вирішено клопотання сторін. Ухвалою суду від 25.08.2025 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 90).
Позивачі, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи судом, в судове засідання не прибули, забезпечивши участь представника, який клопотав про продовження розгляду справи за відсутності позивачів. Стороні позивача роз`яснювалося право на допит позивачів у суді в порядку допиту свідків, але таке право ними не реалізоване. Представник позивачів у ході судового засідання підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. 
Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Виходячи з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно з п.п.1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Зі змісту ч.5 ст.1187 ЦК України слідує, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні до даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм (машиністом), який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Таким чином, діяльність, пов`язана з використанням поїздів, є джерелом підвищеної небезпеки, а оскільки володільцем поїзду є АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», то воно зобов`язане відшкодовувати шкоду завдану транспортними засобами, якими воно володіє.
При цьому, відповідно до ст. 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.01.2025, виданого Департаментом адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради (а.с. 18). 
Позивача по справі ОСОБА_2 , дошлюбне прізвище якої « ОСОБА_6 » та ОСОБА_3 , є дітьми ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження відповідно (а.с. 19-21).
З лікарського свідоцтва про смерть № 156-к від 29.01.2025 слідує, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцем смерті є Кам`янський район Дніпропетровської області, перегон Воскобійня-Кам`янське пасажирське, пл 144. ОСОБА_4 був травмований при зіткненні з поїздом, збитий потягом, причинами смерті є шок, інші уточнені травми з залученням декількох ділянок тіла (а.с. 15-16, 17). 
Як слідує з висновку експерта № 156 к від 07.02.2025, причиною смерті ОСОБА_4 , стала тупа травма тулубу, що виникла внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, що мали велику кінетичну енергію в область правої поверхні тіла, можливо за обставин вказаних у постанові про призначення експертизи, а саме «в ході ДТП за участі потяга». Ушкодження виникли безпосередньо перед настанням смерті, про що свідчить ступень вираженості прижиттєвої реакції. Виявлені тілесні ушкодження перебували у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При цьому, при судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_4 не виявлені спирти, він мав ознаки наступних захворювань: атеросклеротична серцево-судинна хвороба, гіпертонічна хвороба (а.с. 10-14). 
Вказаний нещасний випадок був обговорений на нарадах Локомотивного депо Нижньодніпровського-Вузол та Верхівцевської дистанції колії, за результатами яких вказаний випадо транспортної події, що мав місце 27.01.2025 о 03:57 год на 144 км ПК9 парної колії двоколінійної ділянки перегону Воскобійня-Кам`янське Пасажирське РФ «Придніпровська залізниця», в якій травмовано сторонню особу, вини працівників локомотивного депо не встановлено (а.с. 70-71).
Згідно акта службового розслідування аварії від 31.01.2025, 27.01.2025 о 03:56 год мала місце аварія на перегоні Воскобійня-Кам`янське Пасажирське 144 км п/к 9 Крива підрозділу «Верхівцевська дистанція колії» РФ «Придніпровська залізниця», за участі поїзда № 2318 (при електровозі ВЛ8-743), що перебуває на балансі СП «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» рф «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с. 9), під керуванням машиніста ОСОБА_5 , в ході якої смертельно травмовано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно даних службового розслідування, ДТП сталася в нічний час, на перегоні де освітлення не передбачено. Машиніст застосував екстрене гальмування, подачу звукових сигналів великої та малої гучності, але запобігти наїзду на людну не вдалося. На момент аварії об`єкти залізничного транспорту знаходилися у справному стані, відповідно нормативної документації, дії локомативної бригади визнані вірними та оперативними, а травмування ОСОБА_4 є наслідком особистої необережності потерпілого, порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, адже перед тим як ввійти в небезпечну зону (ступити на колію), він мав впевнитися у відсутності потяга, не мав ходити по колії залізниці та наближатися до неї менш ніж на 5 метрів, не мав права переходити чи перебрати через колії перед поїздом, якщо до нього залишалося менше 400 м, натомість згідно пояснень членів локомотивної бригади ОСОБА_4 сидів на шпалі поблизу колії, по якій рухався поїзд. При цьому, місце транспортної події відбулося на 144 км пк 9 парної колії, де число головних колій 2, має місце насип висотою 4,23 м, температура повітря складала близько + 2.1 градуси (а.с. 62- 69, 70-71).
Вищевказані обставини підтверджено також змістом постанови про закриття кримінального провадження за фактом ДТП на залізниці, внесено в ЄРДР за № 12025041460000027 від 27.01.2025. Так, зі змісту постанови слідує, що в діях машиніста ОСОБА_5 та помічника машиніста порушень не вбачається, вони не мали технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом зупинки локомотива до місця наїзду, а отже в діях відсутні ознаки кримінального правопорушення. В ході розслідування вказаного кримінального провадження, знайшло підтвердження те, що потерпілий ОСОБА_4 сидів на шпалі, в безпосередній близькості до колії, по якій рухався потяг, не реагуючи на подані звукові сигнали (а.с. 111-114).
В змісті вказаної постанови слідчого зафіксовано покази допитаних на досудовому розслідуванні машиніста та його помічника, які намагаючись поспілкуватися з травмованим ОСОБА_4 відчували з його ротової порожнини запах алкоголю (а.с. 114 зворот). Представник відповідача вважала за необхідне врахувати вказані покази як доказ перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння в момент події ДТП. Однак, керуючись ст. 76 ЦПК України, суд не сприймає вказані пояснення як самостійний доказ, оскільки машиніст ОСОБА_5 та помічник машиніста ОСОБА_7 не допитувалися судом, клопотання про їх допит як свідків у суді не заявлялося. Доводи щодо перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння в момент розглядуваної події контактування з потягом, спростовується висновком експерта № 156к від 27.01.2025, зі змісту якого слідує, що для судово-токсикологічного дослідження з трупа ОСОБА_4 взято кров на наявність алкоголю, та при судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_4 різного роду спирти, в тому числі етиловий спирт, не виявлені (а.с. 13).
Представник відповідача клопотала про виклик до суду для усного допиту експерта, однак суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання як необґрунтованого, шляхом поставлення ухвали на місці, без виходу до нарадчої кімнати (а.с. 166). Висновок експерта, який був попередженим про кримінальну відповідальність за надання неправдивого висновку, є чітким та недвозначним, ґрунтується на даних розтину трупа та відібраних зразках крові на алкоголь, отриманий в порядку визначеному законом, в процедурі досудового розслідування факту загибелі ОСОБА_4 та витребуваний судом в порядку витребування доказів, згідно норм ЦПК України, а отже є належним та допустимим доказом.
Про відсутність в крові ОСОБА_4 різних спиртів, вказано й в постанові про закриття кримінального провадження, яка відповідачем не оскаржена (а.с. 115). Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про недоведеність перед судом доводів представника відповідача щодо перебування ОСОБА_4 в момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння.
Вищевказана постанова про закриття кримінального провадження містить вказівку на покази сусідки ОСОБА_8 , яка характеризувала ОСОБА_9 , як особу, яка вела аморальний спосіб життя, часто вживала спиртні напої, прожив один, родичів з якими б спілкувався не мав (а.с. 114). Представник відповідача клопотала перед судом про виклик ОСОБА_8 до суду для допиту як свідка, судом задовольнялося таке клопотання, але свідок до суду не прибула, згідна даних АТ «Укрпошта» відсутня за місцем проживання. Представник відповідача вказала про небажання подальшого виклику свідка та просила завершити розгляд справи за наявними матеріалами, що підтримано представником позивачів. Оскільки ОСОБА_8 не була допитана судом, суд не сприймає зафіксовані покази як самостійний доказ, а надає оцінку письмовому доказу – постанові про закриття провадження, як письмовому доказу. Представник позивача підтвердив ту обставину, що померлий приблизно останні п`ять років до вищевказаної трагічної події проживав окремо від дітей, в м. Кам`янське, а отже факт самостійного проживання загиблого, окремо від дітей, сторонами не оспорюється.
Щодо доводів відповідача про спосіб життя загиблого, то належних та допустимих доказів ведення ним аморального способу життя, зловживання алкоголем, перед судом не доведено. Більш того, незалежно від способу життя людини, її життя безцінне. А як встановлено судом вище, в момент ДТП в крові ОСОБА_4 не було виявлено вмісту спиртів.
Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що подія ДТП за участі потягу відповідача (а.с. 9), в якій загинув ОСОБА_4 мала місце. Причиною цієї ДТП є протиправні дії самого потерпілого, який порушив вимоги Правил безпеки, що перебуває у причинному зв`язку з наслідками ДТП, адже потерпілий ОСОБА_4 перебував на шпалі залізничного полотна в положенні сидячи, в безпосередній близькості до колії, в місці де насип має висоту 4,23 м, в темний час доби, на звукові сигнали потяга не зреагував, внаслідок чого був смертельно травмований потягом. Тобто причиною даної ДТП є необережність самого потерпілого, що не виключає відповідальність відповідача, але є підставою для зменшення суми відшкодування.
Разом з тим, доводи відповідача про те, що можливо потерпілий намагався вчинити самогубство, є лише припущенням. Належних та допустимих доказів цьому в змагальному процесі суду не надано, а доказування в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, під час судового розгляду даної справи, судом встановлено факт смерті ОСОБА_4 , який доводився батьком позивачам, те, що смерть настала в результаті дії джерела підвищеної небезпеки - потягу, між дією джерела підвищеної небезпеки – потягу та наслідками у виді смерті ОСОБА_4 існує причинний зв`язок. Доказів існування обставин непереборної сили, або умислу потерпілого на виникнення вказаних обставин, зокрема свідомого бажання потерпілого настання наслідків у виді своєї смерті, відповідачем суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що виходячи з презумпції вини володільця джерела підвищеної небезпеки, саме відповідач має відшкодувати моральну шкоду завдану позивачам внаслідок смерті батька.
Доводи сторони відповідача про відсутність за встановлених судом обставин вини відповідача, як підстави для відмови в позові, суд не приймає до уваги, оскільки головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Позивачі, кожен з яких є дитиною загиблого ОСОБА_4 , будучи його рідною людиною, безумовно пережили душевні страждання зумовлені передчасною, трагічною смертю батька.
Доводи представника відповідача про те, що позивачі не довели факт заподіяння їм моральної шкоди завданої смертю батька, суд розцінює критично, оскільки кожна людина відчуває моральні страждання та переживання внаслідок смерті близької, рідної людини. Смерть родича безумовно викликає душевний біль, неспокій, порушення звичного способу життя. Моральна шкода характеризується тим, що її не можна відчути на дотик, осягнути зором, така шкода проявляється станом душі людини, її внутрішніми переживаннями та стражданнями. З урахуванням обставин даної справи, а саме передчасної смерті батька позивачів внаслідок трагічного випадку, суд приходить до висновку, що позивачам як дітям померлого було завдано моральної шкоди, викликаної втратою рідної по крові людини, у зв`язку з чим відбулися суттєві, безповоротні зміни в їх житті.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови).
Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не тяжкістю цього правопорушення, а моральними стражданнями особи внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню кожному з позивачів за рахунок відповідача, суд враховує те, що позивачі втратили рідну людину – батька, та хоч кожен із позивачів вже є повнолітньою, дорослою людиною, ОСОБА_2 має власну родину, проживали окремо від ОСОБА_4 , але передчасна смерть батька за таких трагічних обставин, безумовно спричинила їм певні моральні страждання та душевні переживання. Суд враховує й те, що наслідки вказаного випадку – смерть батька позивачів, є незворотними і час не може, й не зможе повністю загоїти отриману душевну рану, непоправну втрату і страждання зумовлені загибеллю батька. 
Разом з тим, суд приймає до уваги й ту обставину, що жоден з позивачів не з`явився до суду та не розкрив перед судом характер своїх взаємовідносин з батьком, близькість їх стосунків, регулярність сімейних зустрічей та контактів, не аргументував перед судом рівень своєї близькості з батьком, відповідно рівень своїх душевних страждань з приводу його смерті. Не розкрив вказаних деталей і представник позивачів. Позивачі обмежилися вказівкою на те, що втрата батька є для них непоправною, безповоротною втратою, що завдає моральних страждань. 
Беручи до уваги викладені обставини, зокрема ступінь родинного зв`язку позивачів та загиблого, грубість допущених ОСОБА_4 порушень Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що сприяло виникненню нещасного випадку, наслідком якого є смерть самого ОСОБА_4 , враховуючи вину самого ОСОБА_4 у наслідках, що настали, виходячи з принципів розумності та справедливості, керуючись положеннями ст. 1193 ЦК України, суд вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди яка підлягає стягненню з відповідача на користь кожного із позивачів до 100000 грн.
Щодо доводів представника позивача про необхідність вказівки у рішенні суду про стягнення сум шкоди без урахування податків та обов`язкових платежів, суд зазначає наступне.
Предметом спору у даній справі є цивільне право позивачів на відшкодування моральної шкоди завданої смертю батька. При розгляді даної справи, в цивільному процесі, суд з урахуванням всіх вище проаналізованих обставин, керуючись принципом розумності та справедливості, визначив, що відшкодуванню кожному із позивачів підлягає моральна шкода в розмірі 100000 грн, враховуючи обставини події, ступінь вини самого загиблого та відсутність вини відповідача, який є власником джерелом підвищеної небезпеки.
Суд констатує, що питання оподаткування не є предметом вирішення цивільного спору.
В силу прямої вказівки закону, якою сторони мають керуватися в питанні виконання рішення суду, а саме п.п. «а» п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
В постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) сформовано висновок про застосування підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України (нової редакції) в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується, зокрема її батькам, згідно з яким такі суми не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платників податку. Судова практика в даному питанні є сталою.
Разом з тим, в постанові від 21 травня 2025 року справі № 235/3143/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Суди стягнули з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, вказали в резолютивній частині рішення про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів», та одним з ключових питань в касаційній скарзі є питання щодо об`єкта та порядку оподаткування, наявності (відсутності) у сторін цивільного спору податкового обов`язку у зв`язку зі стягненням судовим рішенням грошових коштів на користь позивача.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (стаття 1 ЦК України).
Касаційний суд вже вказував, що для цивільних відносин властиві такі критерії, завдяки яким відносини є цивільними: юридична рівність, вільне волевиявлення, майнова самостійність їх учасників. Натомість публічні відносини мають інші, повністю протилежні характеристики.
Законодавець не передбачив у статті 1 ЦК України можливості застосування до регулювання цивільних відносин норм публічних законів (див. постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2025 року в справі №638/7132/15-ц (провадження №61-18013свп23)).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.
У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (частина п`ята статті 265 ЦПК України).
Отже, цивільно-процесуальним законодавством на рівні імперативних норм врегульовано зміст резолютивної частини судового рішення.
Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) при зміні судових рішень в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я Великою Палатою Верховного Суду не вказано в резолютивній частині про необхідність утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 вказано, що «доводи касаційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства колегія суддів відхиляє, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України».
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже зауважувала, що тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі №461/2729/22 (провадження №61-10834сво22)).
Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17 (провадження №51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20 (провадження №61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі №932/9029/23 (провадження №61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі №932/3602/22 (провадження №61-7598св23)).
Тому Верховний Суд зауважує, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює.
При цьому касаційний суд враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20).
Обміркувавши викладене, касаційний суд підкреслює: проявом розумності є те, що у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди; цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів; можливість вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди не потребує залучення до участі у такій справі Верховної Ради України та/або Державної податкової служби України; правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі.
У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів.
З урахуванням викладеного: (1) необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів».
Аналогічна судова практика закріплена в постанові ВС від 03.12.2025 року у справі № 235/2948/24, в якій ВС залиши без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо стягнення сум моральної шкоди без вказівки в рішенні суду щодо стягнення коштів з/без утримання податків та інших обов`язкових платежів. ВС акцентував увагу на тому, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. 
Вказана правова позиція активно застосовується судами апеляційної інстанції, в тому числі в даній категорії справ (зокрема постанова у справі № 178/569/25 від 17.12.2025, в якій суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції, виключивши з резолютивної частини рішення суду вказівку про стягнення суми моральної шкоди «без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів»; подібного змісту постанова Запорізького апеляційного суду у справі № 337/4409/25 від 26.12.2025, та ряд інших).
Відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Враховуючи наведене, за результатами вирішення спору щодо стягнення моральної шкоди завданої смертю батька позивачів, суд не встановлює обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів. В цьому питанні сторони мають керуватися нормами ПК України.
Суд приходить до висновку, що деталізація в рішенні суду в даній справі питання, пов`язаного з оподаткуванням стягнутої суми матеріальної компенсації моральних страждань позивачів є зайвою, а тому не знаходить підстав для зазначення в резолютивній частині рішення суду вказівки про стягнення суми моральної шкоди «без врахування податків, зборів та інших платежів».
Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивача.
Враховуючи часткове задоволення позову майнового характеру, керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»(код ЄДРПОУ 40075815, місце знаходження: місто Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), по 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої смертю батька внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
В задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, місце знаходження: місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, 5, на користь держави судовий збір 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 20 копійок.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        М.В. Березюк