П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/9535/25	

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.,
повний текст судового рішення
складено 20.11.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУПФ) та просила:
- визнати протиправними дії ГУПФ щодо переведення виплати пенсії ОСОБА_1 через відділення поштового зв`язку; 
- визнати протиправною бездіяльність ГУПФ щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , невиплати компенсації втрати частини доходу, невиплати пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок; 
- зобов`язати ГУПФ поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам;
- зобов`язати ГУПФ виплатити компенсацією втрати часини доходу з 01 березня 2022 року до дати фактичної виплати пенсії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, місце постійного проживання - АДРЕСА_1 .
01.04.2024 року позивачка звернулася до ГУПФ із заявою та просила: перерахувати розмір, поновити з дати припинення з компенсацією втрати частини доходів, виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок, відкритий в АТ “ОщадБанк” відповідно зазначеним в заяві реквізитам. 
Листом ГУПФ від 03.04.2024 повідомлено, що при розгляді матеріалів електронної пенсійної справи №951290110606 встановлено, що з 01.09.2022 позивачці призупинено виплату пенсії відповідно до ст.49 Закону №1058 (в разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд). Пунктом 1.1 Порядку №22-1 передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником особисто до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування громадян. 
05.11.2024 року представник позивачки звернувся до ГУПФ з заявою, в якій просив: перерахувати розмір, поновити з дати припинення з компенсацією втрати частини доходів, виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ “ОщадБанк” відповідно зазначеним в заяві реквізитам. 
Листом ГУПФ від 14.11.2024 №30674-29470/С-02/8-1500/24 повідомлено, зокрема, що за повідомленням ПАТ КБ “Приватбанк” ОСОБА_1 не одержувала пенсію з поточного рахунку більш як один рік, тому 21.12.2021 на адресу, зазначену в пенсійній справі, ОСОБА_1 відправлено рекомендований лист-запрошення для подачі нової заяви про виплату пенсії через банківську установу. У зв`язку з тим, що нової заяви від ОСОБА_1 не надійшло, то з 01 березня 2022 року виплата пенсії переведена до відділення поштового зв`язку №68803 АТ “Укрпошта”, дата виплати 22 число. Згідно звіту поштового відділення №68803 АТ “Укрпошта” за період з 1 березня 2022 року по 31 серпня 2022 року наявна невиплата пенсії, у зв`язку з чим з 01.09.2022 виплату пенсії припинено. Вказано, що представник позивача звернувся до ГУПФ із заявою від 05.11.2024 про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , заявою від 20.03.2024 про виплату пенсії або грошової допомоги ОСОБА_1 , довіреністю від 10.05.2021 на нього, як представника ОСОБА_1 , виданою в Державі Ізраїль, та паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 . При розгляді звернення встановлено, що для поновлення виплати пенсії відсутні документи ОСОБА_1 , що передбачені Порядком №22-1, а саме: копії документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрація місця тимчасового проживання/перебування за кордоном (з перекладом); оригінал документу про посвідчення факту, що ОСОБА_1 є живою (з перекладом) та копія паспорту громадянина України. Всі копії повинні бути засвідчені дипломатичним представництвом або консульською установою України або нотаріально. Після поновлення виплати пенсії та для виплати пенсії через банківську установу ОСОБА_1 необхідно надати належним чином оформлену заяву про виплату пенсії через банківську установу, яка відповідає пункту 10 Порядку №1596, особисто до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру), або представником банку, в якому відкрито поточний рахунок, зокрема в електронній формі з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису одержувача та уповноваженого працівника банку, або через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України за допомогою особистого кваліфікованого електронного підпису.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачка, як громадянка України, має право на виплату призначеної їй пенсії незалежно від фактичного місця проживання.
Також суд зазначив, що позивачка проживає в Державі Ізраїль в м.Хайфа, і за місцем її проживання відсутні відділення поштового зв`язку, проте Законом №1058-ІV не передбачено виплату пенсії через відділення поштового зв`язку для цієї категорії громадян.
Крім того, суд дійшов висновку, що законодавцем передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Суд також зазначив, що позивачка має право на виплату компенсації втрати частини доходу за невиплату пенсії з дати переведення виплати пенсії через відділення поштового зв`язку.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі Закон №1058-ІV) передбачалося, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні Конституційний Суд України №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Пічкур проти України”, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). 
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що позивачка, як громадянка України, має право на виплату призначеної їй пенсії незалежно від фактичного місця проживання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 року у справі №812/564/18, від 05.02.2020 року у справі №501/28/17. 
Відповідно до чинної редакції ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;
3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;
3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин";
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Цей перелік підстав припинення виплати пенсії є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка проживає в Державі Ізраїль в м.Хайфа, і за місцем проживання позивача відсутні відділення поштового зв`язку України.
При цьому, Законом №1058-ІV не передбачено виплату пенсії через відділення поштового зв`язку для цієї категорії громадян. Тобто, відповідач протиправно перевів виплату пенсії позивачці до відділення поштового зв`язку АТ "Укрпошта", де вона фізично не може отримувати пенсію.
Частиною 1 ст.47 вказаного Закону, зокрема, передбачено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до п.6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках затвердженого Постановою КМУ від 30.08.1999р. №1596 (в редакції Постанови КМУ від 22.09.2016р. №662) одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка. 
На сайті Пенсійного фонду України наведено перелік уповноважених банків, через які може здійснюватися виплата пенсій, серед переліку уповноважених банків є також АТ “Ощадбанк”. 
Отже, АТ “Ощадбанк” є уповноваженим банком, якому надано право виплати пенсії пенсіонерам через відкритий в ньому поточний рахунок. 
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 року №13-1) (далі - Порядок №22-1).
За змістом пунктів 1.2, 1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Тобто, законодавцем передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Колегія суддів наголошує, що подання заяви про поновлення виплати пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, у період дії Порядку №22-1 у редакції постанов правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1 та від 16.12.2020 №25-1, допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута Пенсійним органом з урахуванням інших вимог Порядку №22-1.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2022 року по справі №280/4551/21.
З матеріалів справи вбачається, що до ГУПФ звертався уповноважений представник позивачки на підставі нотаріально посвідченої довіреності з проставленим апостилем.
Отже, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, висновок відповідача щодо порушення позивачкою вимог Порядку №22-1 та необхідності особисто звернутися із заявою на поновлення пенсії є безпідставним.
Статтею 16 Закону №1058-IV встановлено право застрахованої особи обирати порядок здійснення виплати пенсії та право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.
Позивачка обрала порядок і спосіб - виплату пенсії на її рахунок в банківській установі, надавши відповідні платіжні реквізити.
На підставі положень ч.1 ст.47 Закону №1058-IV виплата пенсії через поштове відділення можливе лише за умови, якщо пенсіонер проживає саме в Україні.
Чинне законодавство не передбачає можливості виплати пенсії на поштове відділення в Україні пенсіонерам, що в Україні не проживають.
Обов`язок відповідача повідомити позивачку про виплату її пенсії на поштове відділення прямо передбачений п.1.9 Інструкції про виплату та доставку пенсій, соціальних допомог національним оператором поштового зв`язку, затвердженої наказом від 28.04.2009 року за №464/156, відповідно до якої дата виплати пенсій повідомляється одержувачу органом Пенсійного фонду, який здійснював нарахування, а також працівниками поштового зв`язку при першій виплаті.
Разом з тим, доказів надіслання такого повідомлення позивачці відповідач не надав.
Резюмуючи усе вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що переведення відповідачем виплати пенсії ОСОБА_1 через відділення поштового зв`язку та непоновлення виплати пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за реквізитами згідно наданої банком заяви є протиправними.
Стосовно частини позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством). 
Згідно ст.3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 
Згідно ст.4 вказаного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року по справі №815/1226/18 сформувала правову позицію, що пенсійний орган у подібних випадках зобов`язаний провести поновлення та виплату пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.
Тобто, в даному випадку суд вирішив питання щодо майнових прав - "пенсії" та відповідальності за її не виплату - компенсація втрати частини доходів одночасно.
Так, відповідно до ч.1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що відповідач має виплатити позивачці компенсацію втрати частини доходу за невиплату пенсії з дати переведення виплати пенсії через відділення поштового зв`язку.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Г.В. Семенюк