ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року	Львів	Справа № 460/21831/23 пров. № А/857/4464/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Матковської З.М., Носа С.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)", 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року (суддя – Дорошенко Н.О., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного рішення – 19.12.2024), 
в адміністративній справі №460/21831/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)", 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" (далі – відповідач), у якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з позивача вартості харчування за період з 11.01.2023 по 31.01.2023 в сумі 1307,93 грн, з розрахунку 1930,76 грн / 31 день х 21 день = 1307,93 грн; 2) зобов`язати відповідача повернути на особистий рахунок позивача неправомірно відраховані кошти за харчування в сумі 1307,93 грн.. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій – задоволено повністю. Визнано протиправними дії Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" щодо утримання з ув`язненого ОСОБА_1 вартості харчування за період з 11.01.2023 по 31.01.2023 в сумі 1307,93 грн. Зобов`язано Державну установу "Городоцький виправний центр (№131)" повернути на особистий рахунок засудженого ОСОБА_1 неправомірно відраховані кошти за харчування в сумі 1307,93 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до прийняття судом незаконного рішення, а тому таке підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги зміст п. 4 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2017 № 80 (далі Порядок №80), який регламентує механізм відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням засуджених до обмеження або позбавлення волі (далі - засуджені) в установах виконання покарань. Зокрема, згідно п. 4 Порядку №80, відшкодування вартості харчування здійснюється окрім як з заробітку, пенсій, ще з іншого доходу. При винесенні оскаржуваного рішення судом не було взято до уваги цієї норми закону та не надано тлумачення, що саме законодавець має на увазі під висловом «з іншого доходу». Натомість відповідач керувався саме цією нормою закону, при здійсненні утримання з позивача вартості харчування за період з 11.01.2023 по 31.01.2023 в сумі 1307,93 грн., здійснивши відрахування вартості харчування позивача з його особистих коштів, які були перераховані Державною установою "Львівська установа виконання покарань (№19)" в грудні 2022 року на депозитний рахунок, відкритий ДУ «Городоцький ВЦ (№131)» на засудженого ОСОБА_1 які були доходами позивача до 28.12.2022 - під час відбування покарання в Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)". Вказує апелянт на те, що доходи позивача, отримані під час відбування покарання в Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)" теж є його доходами в розумінні п. 4 Порядку №80. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 року у справі № 460/21831/23 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 з 28.12.2022 відбуває покарання в ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” та у період з 28.12.2022 по 10.01.2023 (14 календарних днів), де харчувався за рахунок установи. 
В грудні 2022 року Державною установою "Львівська установа виконання покарань (№19)" перераховано на депозитний рахунок ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” особисті кошти позивача в сумі 11550,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №383 від 27.12.2022 (а.с. 7). 
04.01.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому вищевказаних коштів (а.с.8). 
За результатами розгляду заяви від 04.01.2023, відповідач 31.01.2023 видав позивачу кошти на загальну суму 10000 грн, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 31.01.2023 №14, №15 (а.с.9-10), карточкою по обліку проходження особистих коштів та операцій по безготівковому розрахунку позивача (а.с. 41). 
Також, 31.01.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття його з котлового забезпечення з підстав харчування за власний рахунок (а.с.5). 
Згідно з відміткою на такій заяві, а також за змістом листа від 20.06.2023 №4/2849 (а.с.4) позивач знятий із забезпечення харчуванням в ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” з 04.02.2023. 
При цьому, з коштів позивача, які надійшли від Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)", відповідачем відповідно до положень статті 64 Кримінально-виконавчого кодексу України утримано вартість харчування засудженого ОСОБА_1 за період з 11.01.2023 по 31.01.2023 (21 календарний день) в сумі 1307,93 грн, виходячи із розрахунку 1930,76 грн / 31 день х 21 день (а.с. 43). 
Оскільки в січні 2023 року позивач не мав заробітку чи іншого доходу та вважаючи таке відрахування з його особистих коштів протиправним, позивач 03.03.2023 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з відповідним зверненням, яке скеровано до Рівненської окружної прокуратури для перевірки. 
Листом Рівненської окружної прокуратури 19.04.2023 № 50-56-311Вих-23 позивача повідомлено, що в ході перевірки Рівненською окружною прокуратурою встановлено, що за час відбування покарання в ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” кошти позивачу не нараховувались, а також те, що 27.12.2022 згідно з випискою СДОК ДКСУ на депозитний рахунок відповідача з Державної установи “Львівська установа виконання покарань (№19)” позивачу перераховано особисті кошти в сумі 11550 грн, які були доходами під час відбування покарання в Державній установі “Дрогобицька виправна колонія (№40)” та у позивача під час слідування до відповідача, його адміністрацією установи виконання покарань в порушення вимог ч. 2 ст. 64 Кримінально-виконавчого кодексу України, п. 5 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2017 №80, незаконно здійснено відрахування на харчування з особистих коштів ОСОБА_1 в сумі 1307,93 грн.. За результатами розгляду вказівки Рівненської окружної прокуратури № 50-56-1773 вих-23 відповідачем не вжито заходів щодо усунення зазначеного порушення та не повернуто позивачу коштів (а.с. 13). 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо утримання вартості харчування за період з 11.01.2023 по 31.01.2023 в сумі 1307,93 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 № 1129-IV (далі – КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. 
Статтею 7 КВК України передбачено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку (ч.1). 
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч.2). 
Умови праці засуджених до обмеження волі визначає стаття 60 КВК України, за змістом якої засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою (ч. 1). 
Засудженим незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш як сімдесят п`ять відсотків загальної суми заробітку, а засудженим, які мають заборгованість за виконавчими документами, - не менш як п`ятдесят відсотків загальної суми заробітку (ч. 4). 
Матеріально-побутове забезпечення засуджених до обмеження волі регулює стаття 64 КВК України, частиною першою якої визначено, що засуджені, які тримаються у виправних центрах, забезпечуються індивідуальним спальним місцем, інвентарем і постільними речами, а продукти харчування, одяг, взуття, білизну і предмети першої потреби придбавають за власні кошти. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути меншою чотирьох квадратних метрів. Комунально-побутові та інші послуги оплачуються засудженими на загальних підставах. 
Згідно з ч. 2 ст. 64 КВК України засудженим, які не працюють у зв`язку із захворюванням, а також з причин, від них не залежних, і не одержують за цей час заробітної плати або інших доходів, харчування та комунально-побутові послуги надаються за встановленими нормами за рахунок виправного центру.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КВК України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу.
Порядок відшкодування вартості витрат на утримання засуджених у виправних колоніях встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також судом першої інстанції вірно враховано, що механізм відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням засуджених до обмеження або позбавлення волі (далі - засуджені) в установах виконання покарань, визначає Порядок відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2017 № 80 (далі – Порядок №80). 
Згідно з п. 4 Порядку №80 засуджені відшкодовують вартість свого утримання в установах виконання покарань, крім випадків, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України.
Відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання за звітний місяць здійснюється із заробітку, пенсій та іншого доходу, що нараховані засудженим у місяці, що настає за звітним (п. 5 Порядку №80).
Пунктом 2.9 розділу ІІ Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 369/5 від 07.03.2013 (далі – Інструкція №369/5) визначено, що засудженим, які не працюють у зв`язку із захворюванням, а також з причин, від них не залежних, і не одержують за цей час заробітної плати або інших доходів, харчування та комунально-побутові послуги надаються за встановленими законодавством нормами за рахунок виправного центру.
З цього приводу, судом першої інстанції вірно зазначено, що кримінально-виконавче законодавство України чітко визначає, що продукти харчування засуджені придбавають за власні кошти або відшкодовують вартість свого утримання в установах виконання покарань, зокрема, харчування, із заробітку, пенсій та іншого доходу, що нараховані їм у місяці, що настає за звітним, а в разі, коли засуджені не працюють у зв`язку із захворюванням або з причин, від них не залежних, і не одержують за цей час заробітної плати, чи інших доходів, - харчування надається за рахунок виправного центру. 
Так, з матеріалів справи видно, що позивач відбуває покарання в ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” з 28.12.2022 та у період з 28.12.2022 по 10.01.2023 (14 календарних днів) харчувався за рахунок установи як новоприбулий засуджений. 
Відповідно до заяви позивача від 31.01.2023 (а.с. 5) його знято із забезпечення харчуванням з 04.02.2023 як такий, що харчується за власний кошт, а відповідно до висновку ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” від 14.06.2023 позивач може залучатися до робіт за межами установи ( а.с. 4). 
Також судом встановлено та не заперечується доводами апелянта (відповідача), що відповідач здійснив відрахування вартості харчування позивача за січень 2023 року (з 11.01.2023 по 31.01.2023) з його особистих коштів, які були перераховані Державною установою "Львівська установа виконання покарань (№19)" в грудні 2022 року на депозитний рахунок, відкритий ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” на засудженого ОСОБА_1 , та які були доходами позивача до 28.12.2022 - під час відбування покарання в Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)". 
Вказані обставини також були встановлені під час перевірки, проведеної Рівненською окружною прокуратурою за наслідками звернення позивача 03.03.2023 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, та відображені в листі Рівненської окружної прокуратури від 19.04.2023 №50-62-2818-23 (а.с. 13). 
Докази одержання позивачем заробітної плати, чи інших доходів за період з 11.01.2023 по 31.01.2023, в матеріалах справи відсутні. 
При цьому, кошти в сумі 2104,86 грн, перераховані Державною установою “Дрогобицька виправна колонія (№40)” згідно з платіжним дорученням від 31.01.2023 №100 на депозитний рахунок засудженого ОСОБА_1 в ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” (а.с. 11), є його особистими коштами, про що відповідач зазначив в листі від 20.06.2023 №4/2849. 
Доводи апелянта про те, що відповідач керувався пунктом 4 Порядку №80, згідно якого відшкодування вартості харчування здійснюється окрім як з заробітку, пенсій, ще з іншого доходу, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки умовою для здійснення такого відшкодування є наявність у засудженого доходу у відповідному місяці, що настає за звітним. 
З матеріалів справи видно, що ні в січні, ні в лютому 2023 року позивач не отримував заробітної плати, чи інших доходів, то враховуючи положення ч. 2 ст. 64 КВК України, п. 5 Порядку №80 та п. 2.9 розділу ІІ Інструкції №369/5 його харчування в період з 11.01.2023 по 31.01.2023 повинно було здійснюватися за рахунок виправного центру. Адже неотримання ним доходу в цей період відбулося з незалежних від нього причин. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що утримання відповідачем вартості харчування позивача за період з 11.01.2023 по 31.01.2023 в сумі 1307,93 грн за рахунок коштів, отриманих позивачем під час відбування покарання в Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)", є протиправним. 
Судом першої інстанції також вірно враховано, що протиправність такої поведінки відповідача також була встановлена Рівненською окружною прокуратурою в ході розгляду звернення позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 03.03.2023, за наслідками якої прокуратурою винесено вказівки керівникам ДУ “Городоцький ВЦ (№131)” та Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про вжиття невідкладних заходів щодо усунення зазначеного порушення та повернення позивачу коштів в сумі 1307,93 грн (лист від 19.04.2023 №50-62-2818-23 (а.с. 13). 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив:

Апеляційну скаргу Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" – залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року в адміністративній справі №460/21831/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городоцький виправний центр (№131)" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	С. П. Нос