ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3950/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" – участі не брали,
від Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України – Мокрова А.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 про забезпечення позову, прийняту суддею Петренко Н.Д., м. Одеса, повний текст складено 19.11.2025,
у справі №916/3950/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс"
до відповідача: Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
про визнання недійсним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" звернулося з позовом до Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, в якому просило визнати недійсним та скасувати рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/101-р/к від 24.07.2025 у справі №65/106-09/2024, яким адміністративною колегією Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", та накладено штраф у розмірі 68000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані недоведеністю відповідачем наявності обставин, які в силу приписів законодавства про захист економічної конкуренції є обов`язковими для кваліфікації поведінки позивача як антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, та, як наслідок, застосування до останнього заходів відповідальності у вигляді накладення штрафу. 
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 01.10.2025 відкрито провадження у справі №916/3950/25.
17.11.2025 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" надійшла заява про забезпечення позову б/н від 17.11.2025 (вх.№2-1784/25 від 17.11.2025), в якій останнє просило зупинити дію рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/101-р/к від 24.07.2025 у справі №65/106-09/2024, яким визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", та накладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" штраф у розмірі 68000 грн, до набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у даній справі.
В обґрунтування даної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" послалося на те, що дія оскаржуваного рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України може повністю зупинити діяльність позивача внаслідок неможливості участі останнього в публічних закупівлях, які є його пріоритетним напрямком, що, у свою чергу, свідчить про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам товариства до ухвалення рішення у цій справі, а також про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 у справі №916/3950/25 (суддя Петренко Н.Д.) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" про забезпечення позову б/н від 17.11.2025 (вх.№2-1784/25 від 17.11.2025); вжито заходи забезпечення позову, а саме: зупинено дію рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/101-р/к від 24.07.2025 у справі №65/106-09/2024, яким визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", та накладено на товариство штраф у розмірі 68000 грн, до набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у даній справі.
Вказана ухвала суду мотивована доведеністю позивачем необхідності вжиття запропонованого ним заходу забезпечення позову, враховуючи його пов`язаність з предметом спору у даній справі та ризик настання несприятливих наслідків, що в цілому матимуть негативний вплив на господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" у разі не зупинення дії оскаржуваного останнім рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.
Не погодившись з вищенаведеною ухвалою, Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 у справі №916/3950/25 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" про забезпечення позову.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що застосування запропонованих позивачем заходів забезпечення позову фактично тотожне задоволенню позовних вимог у даній справі та зумовлює заборону відповідачеві здійснювати оприлюднення (включення) інформації щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" до зведених відомостей рішень органів Антимонопольного комітету України про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції, що, у свою чергу, призведе до невиправдного обмеження права на доступ до публічної інформації певного кола осіб – запитувачів інформації.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 09.12.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 про забезпечення позову у справі №916/3950/25 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 04.02.2026 о 10:30.
Між тим, з огляду на оголошення повітряної тривоги, судове засідання у справі №916/3950/25, призначене на 04.02.2026 о 10:30, не відбулося, про що складено відповідну довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 призначено справу №916/3950/25 до розгляду на 11.02.2026 об 11:00.
У судовому засіданні 11.02.2026 представник Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України підтримав апеляційну скаргу; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами оскарження ухвали (а.с.162).
Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/101-р/к від 24.07.2025 у справі №65/106-09/2024, яким визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" вчинило порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", та накладено штраф у розмірі 68000 грн.
Отже, апеляційний господарський суд враховує, що у даній справі позивач звернувся до суду з позовною вимогою немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, а відтак у даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Таким чином, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до істотного ускладнити чи неможливості ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Крім того, враховуючи положення частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний з`ясувати, чи тотожні за змістом заявлені заходи забезпечення позову задоволенню заявлених позовних вимог, та не повинен вживати заходів забезпечення позову, якщо здійснення таких заходів забезпечення позову практично є задоволенням заявлених позовних вимог, і при цьому спір не вирішується по суті.
Розгляд справи по суті – це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову – це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
Отже, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, дійшов висновку про те, що позовні вимоги у цій справі не є тотожними заходу забезпечення позову, про який просить позивач.
Втім, такий висновок суперечить сталим і послідовним правовим позиціям Верховного Суду щодо розгляду заяв про забезпечення позову у справах, предметом розгляду яких є саме визнання недійсним/скасування рішення Антимонопольного комітету України, і в яких позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення Антимонопольного комітету України, стосовно застосування частин третьої та п`ятої статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у сукупності зі статтями 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, виходячи з такого.
Відповідно до антиконкурентного законодавства рішення органів Антимонопольного комітету України приймаються з метою припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема – антиконкурентної змови під час торгів, а згідно з приписом частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (постанови Верховного Суду від 22.08.2019 у справі №916/492/19 та від 14.11.2019 у справі №914/938/19).
Натомість забезпечення позову у такий спосіб призводить до продовження підприємством діяльності на противагу рішенню, згідно з яким така діяльність визнана протиправною (здійснення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів).
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 01.04.2020 у справі №912/2156/19, якою скасовано постанову суду апеляційної інстанції про забезпечення позову у справі, предметом розгляду якої також було визнання недійсним і скасування рішення Антимонопольного комітету України у частині, що стосується визнання позивача у справі таким, що вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
У постанові від 11.11.2021 у справі №910/269/20 Верховний Суд зазначив, що частина п`ята статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" є спеціальною нормою, яка застосовується до правовідносин, що регулюються цим Законом і згідно з якою дія рішення органу Антимонопольного комітету України може бути зупинена господарським судом лише за наявності достатніх підстав. Право суду зупинити дію оскаржуваного рішення органу Антимонопольного комітету України за заявою, поданою суду відповідно до зазначеної норми Закону, не може розглядатися як самостійна та єдина підстава для забезпечення позову. Водночас забезпечення позову у такий спосіб призводить до продовження діяльності позивача/заявника на противагу рішенню, згідно з яким така діяльність визнана протиправною, а за своїми наслідками таке забезпечення позову є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог, що не допускається положеннями частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України.
Вказані вище правові висновки є сталими та неодноразово і послідовно висловлювалися Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22.08.2019 у справі №916/492/19, від 14.11.2019 у справі №914/938/19, від 15.06.2020 у справі №910/13158/19, від 18.03.2021 у справі №910/13451/20 тощо.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд порушив норми статей 137 і 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки оскаржуваною ухвалою вжив захід забезпечення позову, який є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог, і не врахував при цьому висновки щодо застосування норми права (частини п`ятої статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" та статті 137 Господарського процесуального кодексу України), викладені у зазначених вище постановах Верховного Суду.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.09.2025 у справі №922/1327/25, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції, залишену без змін апеляційним господарським судом, про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення територіального відділення Антимонопольного комітету України в частині, що стосується позивача до вирішення справи по суті, та виключення даних про позивача з Реєстру порушників на час розгляду справи.
Зупинивши виконання рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/101-р/к від 24.07.2025 у справі №65/106-09/2024, місцевий господарський суд не навів переконливих обставин, які свідчили б про ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову.
Поряд з цим, фактично єдиною підставою для вжиття запропонованих позивачем заходів забезпечення позову стали посилання Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" на те, що внесення інформації щодо вчинення останнім порушення до зведених відомостей про рішення органу комітету про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції перешкоджає веденню господарської діяльності позивача.
Положеннями частин першої, другої та четвертої статтею 101 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація у формі відкритих даних – це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання. Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах. Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації. Перелік наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, вимоги до формату і структури таких наборів даних, періодичність їх оновлення визначаються Кабінетом Міністрів України. При цьому до такого переліку Кабінет Міністрів України обов`язково включає інформацію, доступ до якої у формі відкритих даних передбачено законом.
Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №835 від 21.10.2015. 
Відповідно до Переліку наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, що є додатком до вищенаведеного Положення, Антимонопольний комітет України оприлюднює, зокрема, зведені відомості про рішення органів Комітету про визнання вчинення суб`єктами господарювання порушень законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді спотворення результатів торгів (тендерів) та накладення штрафу.
Отже, не включення інформації про позивача до Зведених відомостей внаслідок вжиття заходів забезпечення позову у вигляді зупинення дії оскаржуваного рішення територіального відділення Антимонопольного комітету України призвело б до обмеження права на доступ до інформації певного кола осіб – запитувачів інформації.
Подібний правовий висновок Верховного Суду міститься у постанові від 20.01.2022 у справі №910/14429/21.
Водночас під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову необхідно враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, які не є учасниками судового процесу (постанова Верховного Суду від 09.09.2019 у справі №924/433/19).
Зазначене безпідставно залишилося поза увагою місцевого господарського суду під час постановлення оскаржуваної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову, хоча, оцінюючи запропонований позивачем захід через призму принципу пропорційності, Господарський суд Одеської області повинен був врахувати негативні наслідки його застосування для публічного інтересу та прав невизначеного кола осіб, які мають законний інтерес у доступі до інформації про рішення органів Антимонопольного комітету України.
Доводи позивача про те, що дія оскаржуваного рішення може повністю зупинити діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" внаслідок неможливості його участі у публічних закупівлях та, як наслідок, зумовити наявність збитків, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки орієнтованість позивача на участь у процедурах публічних закупівель жодним чином не виключає можливість пошуку контрагентів та укладення правочинів поза межами зазначених процедур.
Відтак твердження позивача щодо необхідності застосування запропонованих ним заходів забезпечення позову фактично зводяться до можливих наслідків блокування його господарської діяльності у вигляді невиконання ним своїх обов`язків перед іншими особами, можливого банкрутства тощо, але таке є ризиком підприємницької діяльності кожного, хто є суб`єктом підприємницької діяльності, про що Верховний Суд наголосив в постанові від 19.02.2025 у справі №916/4912/24.
Сам по собі факт наявності між сторонами судового спору у цій справі щодо дійсності рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/101-р/к від 24.07.2025 у справі №65/106-09/2024 не спростовує вищенаведених обставин, у зв`язку з чим не може бути належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії вказаного рішення.
Таким чином, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості ефективного захисту прав заявника, за яким останній звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про необґрунтованість висновку місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" про забезпечення позову б/н від 17.11.2025 (вх.№2-1784/25 від 17.11.2025).
За таких обставин, ухвала Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 про забезпечення позову у справі №916/3950/25 є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з одночасною відмовою у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" б/н від 17.11.2025 (вх.№2-1784/25 від 17.11.2025).
Керуючись статтями 136, 137, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.11.2025 про забезпечення позову у справі №916/3950/25 скасувати.
У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс" про забезпечення позову б/н від 17.11.2025 (вх.№2-1784/25 від 17.11.2025) відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 11.02.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук