РІШЕННЯ
Іменем України

08 квітня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/708/25 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Кузьменко Т.О., за участю секретаря судового засідання Заєць І.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження справу 
за позовом: Заступника керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910114), вул. Замкова, 9А, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область, 16000
в інтересах держави
в особі: Чернігівської обласної ради (код ЄДРПОУ 25618741), пр-т. Миру, 43, м. Чернігів, 14000;
до відповідача: Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області (код ЄДРПОУ 04062009), вул. Героїв України, 6, м. Семенівка, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 15400;
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Семенівського районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства “Семенівкарайагролісгосп” вул. Горавовка, 33а, м. Семенівка, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 15400; код ЄДРПОУ 31333576
про витребування земельної ділянки

за участю представників учасників справи:
від прокуратури: Юзвак Л.Б.,
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився

Суть спору. Позиції учасників справи, їх заяви і клопотання та процесуальні дії суду щодо розгляду справи.
Заступник керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради звернувся з позовом до Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про витребування з незаконного володіння Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області земельної ділянки за кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га, розташованої на території Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області.
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка в силу положень статей 19, 57, 83 Земельного кодексу України та статті 5 Лісового кодексу України, відноситься до земель лісогосподарського призначення комунальної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Чернігівської області та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.
Крім того, прокурором заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство "Семенівкарайагролісгосп".
В обґрунтування необхідності залучення третьої особи прокурор посилається на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га перебуває у постійному користуванні Семенівського районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства “Семенівкарайагролісгосп” на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 000429, що свідчить про те, що рішення по даній справі матиме безпосередній вплив на права та обов`язки даного суб`єкта та потребує залучення його до справи. 
Ухвалою суду від 25.07.2025 у складі судді Романенко А.В. позовну заяву від 04.07.2025 №53-77-2227вих-25 повернуто прокурору без розгляду на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 апеляційну скаргу заступника керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2025 у справі № 927/708/25 задоволено; ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2025 у справі № 927/708/25 скасовано; матеріали справи № 927/708/25 направлено до Господарського суду Чернігівської області для вирішення питання щодо можливості відкриття провадження у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями справу № 927/708/25 передано на розгляд судді Кузьменко Т.О.
Ухвалою суду від 12.12.2025 позовну заяву залишено без руху; встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви – 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху та спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про усунення недоліків із наданням суду оригіналу позовної заяви № 53-77-2227вих-25 від 04.07.2025 з доданими до неї документами (згідно з додатками до позовної заяви).
23.12.2025 від прокурора через підсистему "Електронний суд" надійшла заява на виконання ухвали суду, у якій повідомлено про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 12.12.2025.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 25.12.2025 позовну заяву прокурора прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Семенівське районне дочірнє спеціалізоване агролісогосподарське підприємство “Семенівкарайагролісгосп”; підготовче засідання призначено на 27.01.2026 о 10:00 год; встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень, письмових пояснень.
Прокурору, позивачу, відповідачу та третій особі ухвала суду від 25.12.2025 доставлена до Електронних кабінетів 25.12.2025.
В розумінні статті 242 ГПК України учасники належним чином повідомлені про розгляд справи в суді, про встановлені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, пояснень, заперечень.
13.01.2026 від відповідача в межах встановленого процесуального строку надійшов відзив на позовну заяву від 09.01.2026, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову та зазначає:
- для ствердження про існування спільної часткової власності територіальних громад на спірну земельну ділянку необхідним є встановлення іншої територіальної громади, яка є співвласником та часток кожної із територіальних громад у праві власності, проте у позові ця інформація відсутня, так само як і відсутні докази, що підтверджують право власності інших територіальних громад на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим твердження прокурора про наявність режиму спільної власності щодо спірної земельної ділянки є безпідставним;
- обласною радою не приймалося рішення щодо прийняття спірної земельної ділянки до спільної власності територіальної громади;
- прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка перебуває у спільній власності сільських, селищних, міських рад області, а також те, що власником спірної земельної ділянки є Чернігівська обласна рада; державна реєстрація права власності здійснена міською радою без порушень прав інших осіб;
- за доводами відповідача обласна рада не може бути самостійним суб`єктом без визначення відповідних первинних територіальних громад, права яких порушено; прокурором не встановлено органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор не має повноважень на представництво інтересів держави у даній справі.
Відзив прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи. Справа розглядається з урахуванням поданого відзиву на позов.
21.01.2026 від прокуратури через систему “Електронний суд” надійшла відповідь на відзив, у якій прокурор вважає доводи відповідача, викладені у відзиві, необґрунтованими та зазначає, що:
- на момент прийняття рішення від 27.03.2001, яким надано у користування земельні ділянки лісового фонду третій особі (в тому числі спірну земельну ділянку), до повноважень Чернігівської обласної ради належало і на даний час належить питання розпорядження землями лісового фонду комунальної форми власності та передача їх у користування спеціалізованому лісогосподарському підприємству;
- обласні ради здійснюють функції власника майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі, землею;
- порушення інтересів держави полягає в безпідставному перевищенні відповідачем повноважень, що позбавило можливості розпорядника майном об`єднаних територіальних громад Чернігівської області здійснювати правомочності щодо спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення;
- звернення прокурора до суду у спірних правовідносинах спрямовано на усунення порушення, допущеного органом місцевого самоврядування, а тому пред`явлення даного позову в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради прокурором обґрунтовано належним чином.
Відповідь на відзив прокурора прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи. Справа розглядається з урахуванням поданої відповіді на відзив.
26.01.2026 від представника позивача через підсистему "Електронний суд" надійшла заява від 23.01.2026 про залучення письмового доказу до матеріалів справи, а саме: рішення Семенівської міської ради від 10.07.2018 №170 «Про звернення до Чернігівської обласної ради про безоплатну передачу та надання згоди на прийняття у власність територіальної громади міста Семенівка ДП «Семенівкарайагролісгосп» та супровідного листа Семенівської міської ради від 11.07.2018 №02-27/1080 за підписом міського голови С. Діденка на адресу обласної ради для розгляду вищезазначеного рішення.
У підготовчому засіданні 27.01.2026 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав підготовче засідання до 17.02.2026, на 09:30 год.
У підготовчому засіданні 17.02.2026 суд розглянув заяву позивача про залучення письмового доказу від 23.01.2026 та, враховуючи приписи ч. 8 ст. 80, ст. 118 ГПК України, залишив відповідну заяву без розглядуу у зв`язку з порушенням порядку та строків подання доказів, про що постановив протокольну ухвалу із занесенням до протоолу судового засідання.
У підготовчому засіданні 17.02.2026 представник відповідача заявив усне клопотання про витребування доказів та обґрунтував необхідність їх витребування.
Суд встановив представнику відповідача строк 3 дні для подання письмового клопотання про витребування доказів та іншим учасникам справи – строк 5 днів з дня отримання зазначеного клопотання для надання заперечень на клопотання про витребування доказів.
У підготовчому засіданні 17.02.2026 суд також постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 05.03.2026 о 10:30, про що учасники справи повідомлені ухвалою суду від 17.02.2026.
19.02.2026 від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшли клопотання №r2-1, №2r-3, №2r-2, №2r-4 про витребування доказів та поновлення строку на їх подання, у яких позивач просить суд визнати поважними причини їх пропуску.
24.02.2026 від Чернігівської обласної прокуратури через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, у якій прокурор заперечує проти задоволення клопотань відповідача про витребування доказів, просить відмовити у їх задоволенні у зв`язку з порушенням відповідачем приписів ст. 80 ГПК України.
У підготовчому засіданні 05.03.2026 представник відповідача підтримав подані ним клопотання про витребування доказів та зазначив про направлення адвокатських запитів та отримання відповіді від Чернігівської обласної ради.
Прокурор та представник позивача щодо задоволення клопотання відповідача про витребування доказів заперечували.
У підготовчому засіданні 05.03.2026 суд, розглянувши клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку та витребування доказів, постановив протокольну ухвалу відповідно до якої: 1. Розглянувши клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання клопотань про витребування доказів, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, у зв`язку з чим задовільнив відповідні клопотання. 2. Розглянувши клопотання представника відповідача про витребування доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, а відтак відмовив в задоволенні відповідних клопотань з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу (у даному випадку разом з поданням відзиву на позов). Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 81 ГПК України у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. Отже наявність самого лише клопотання не може бути визнано достатньою підставою для витребування доказів судом. Передумовою для звернення до суду з відповідним клопотанням та підставою для його задоволення судом є необхідність дотримання заявником приписів ст. 81 ГПК України (близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2026 у справі №916/3920/21). З огляду на зміст клопотання, воно не відповідає вимогам пунктів 4, 5 частини другої статті 81 ГПУ України, оскільки позивач не зазначив про заходи, яких він вжив для отримання цих доказів самостійно, не надав доказів вжиття таких заходів самостійно, зокрема, доказів звернення до Чернігівської обласної ради, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Державного картографо-геодезичного фонду України, ВО «Укрдержліспроект», Державного архіву Чернігівської області. Припущення відповідача з приводу того, що «самостійне отримання зазначених матеріалів шляхом листування може бути тривалим та створює ризик несвоєчасного подання/дослідження доказів у межах процесуальних строків; витребування судом є найбільш ефективним і належним процесуальним способом отримання доказів», прямо свідчить про недотримання позивачем приписів п. 4 ч. 1 ст. 81 ГПК України. Таким чином, відповідач реалізував своє право на витребування доказів з порушенням імперативних приписів ст. 81 ГПК України. 
З огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 статті 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом у підготовчому засіданні, суд у підготовчому засіданні 05.03.2026 постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті у судовому засіданні на 26.03.2026 на 10:30 год, про що учасники справи повідомлені ухвалою суду від 05.03.2026.
26.03.2026 від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшли клопотання про витребування доказів та поновлення строку на їх подання, у яких позивач просить суд визнати поважними причини їх пропуску.
У судовому засіданні 26.03.2026 судом оголошена перерва до 31.03.2026, встановлено строк до 30.03.2026 для надання пояснень, заперечень щодо поданих відповідачем клопотань іншими учасниками справи.
30.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від прокурора надійшли заперечення проти задоволення клопотання відповідача з підстав їх необґрунтованості.
У судовому засіданні 31.03.2026 суд, розглянувши клопотання відповідача, відмовив в задоволенні клопотань про поновлення строку на подання клопотань про витребування доказів, клопотання про витребування доказів суд залишив без розгляду на підставі частини 2 статті 118, частини 1 статті 119, частини 2 статті 207 ГПК України, про що постановив протокольну ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання. 
У судовому засіданні 31.03.2026 суд розпочав розгляд справи по суті та після переходу до ухвалення судового рішення на підставі ст. 219 ГПК України відклав його проголошення до 08.04.2026, про що учасники, присутні у судовому засіданні, повідомлені під розписку, а ті, які не з`явились, - ухвалою суду від 31.03.2026.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом забезпечено можливість реалізації сторонами своїх процесуальних прав сторони у господарському процесі, у тому числі права на судових захист.
Будь-яких інших заяв та клопотань від сторін не надходило.
08.04.2026 на підставі статті 240 ГПК України судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Наказом Обласного комунального спеціалізованого агролісогосподарського підприємства “Чернігівоблагроліс” Чернігівської обласної ради від 27.12.2000 № 3 “Про дочірнє підприємство “Семенівкарайагролісгосп” створено Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп”.
Як вбачається зі змісту пунктів 1.1., 1.2., 2.1., 2.2. Статуту Семенівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Семенівкарайагролісгосп», затвердженого наказом в.о. генерального директора КП «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради від 30.08.2022 № 35, підприємство створене за рішенням засновника наказом від 27.12.2000 № 3 та зареєстровано 12.01.2001 розпорядженням Семенівської районної державної адміністрації № 12 на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області і входить до сфери Управління комунального майна Чернігівської обласної ради. Засновником підприємства є комунальне підприємство «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради.
Підприємство створене з метою охорони та відновлення лісових ресурсів, задоволення потреб юридичних та фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання і отримання прибутку за рахунок задоволення потреб споживчого ринку у лісопродукції та супутніх послугах на підставах ефективного використання виробничого і фінансового потенціалу та з врахуванням обмежень, передбачених Статутом.
Предметом діяльності підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, а саме: лісовідновлення, посадка лісових культур і сприяння природному відновленню лісу, вирощування посадкового матеріалу та заготівля насіння лісових і декоративних порід; лісорозведення, догляд за лісовими насадженнями, проведення рубок, формування і оздоровлення лісів та інших лісогосподарських заходів.
Згідно з п. 4.2 Статуту третьої особи майно підприємства є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області і перебуває у підприємства у господарському віданні.
Рішенням Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 (15 сесія 23 скликання) “Про надання в постійне користування земель лісового фонду”, відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 № 1529/99, надано земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам (згідно з додатком № 1) для ведення лісового господарства.
Відповідно до додатку №1 до рішення обласної ради ДАСП “Семенівкарайагролісогосп” на території Семенівського району надано в постійне користування 20977,4 га земель лісового фонду, до складу яких увійшла спірна земельна ділянка.
На замовлення Семенівського районного ДСАП “Семенівкарайагролісгосп” відділом землевпорядного проєктування Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 2002 році виготовлена технічна документація зі складання державних актів на право постійного користування землями лісового фонду Семенівському районному ДСАП “Семенівкарайагролісогосп” в межах Семенівського району Чернігівської області.
12.03.2002 розпорядженням Семенівської районної державної адміністрації № 56 затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право постійного користування землями лісового фонду Семенівському районному ДСАП “Семенівкарайагролісогосп”, якою передбачено надання в постійне користування земельних ділянок лісового фонду на території Семенівської міської ради, площею 1739,4 га.
Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп” отримало державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 000429 від 11.10.2002 (на підставі розпорядження Семенівської районної державної адміністрації від 12.03.2002 № 56), за яким ДП “Семенівкарайагролісгосп” отримало в постійне користування 1739,4 га згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства.
На замовлення ДП “Семенівкарайагролісгосп” землевпорядною організацією ТОВ “Геоінформпроект” у 2017 році виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) загальною площею 1737,3166 га, для ведення лісового господарства на території Семенівської міської ради Семенівського району Чернігівської області, до складу яких увійшла земельна ділянка за кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га.
Відповідно до плану лісонасаджень Семенівського районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства “Семенівкарайагролісгосп” до складу земельної ділянки площею 270,6492 га з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787 увійшли лісові насадження в кварталах 112 – 82 га; 113 – 76 га; 114 – 66 га; 115 – 33 га; 118 (виділ 5) – 11,2 га, розташовані між м. Семенівка та с. Миколаївка Новгород-Сіверського району Чернігівської області.
Відділом у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 18.09.2017 у Державному земельному кадастрі зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га, з цільовим призначенням – для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (за кодом 09.01.), категорія земель – землі лісогосподарського призначення; форма влсності – державна; земельна ділянка розташована на території Семенівської міської ради, Семенівського району Чернігівської області.
Рішенням Чернігівської обласної ради від 22.05.2020 № 87-23/VII “Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області” затверджено перелік установ, закладів, підприємств спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області (додаток 1), відповідно до якого Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп” включено до об`єктів комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.
Семенівською міською радою Чернігівської області (десята сесія восьмого скликання) 05.08.2021 прийняте рішення № 347 “Про прийняття земельних ділянок до комунальної власності Семенівської міської ради”, яким у комунальну власність Ради з земель державної власності прийнято земельну ділянку з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га, з цільовим призначенням: для введення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг.
Рішення мотивоване положеннями Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності”, Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” та статтею 26 Закону України “Про місцеве самоврядування”.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.07.2023, державним реєстратором Семенівської міської ради Швидкою Г.М. на підставі рішення Семенівської міської ради від 05.08.2021 № 347, Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності” від 06.09.2012 № 5245-VI за Семенівською міською радою зареєстроване право комунальної власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2762968874247.
Право постійного користування спірною земельною ділянкою зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за ДП “Семенівкарайагролісгосп” 06.07.2023, номер запису про інше речове право 50940970.
Прокурор звернувся до суду з позовом у зв`язку з тим, що в порушення вимог чинного законодавства, в чинності набуття права користування земельною ділянкою, остання неправомірно вибула із володіння держави. 
Підстави представництва прокурором інтересів держави в особі Чернігівської обласної ради.
Відповідно до частин 3, 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
За частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: в чому полягає порушення інтересів держави (1); необхідність їх захисту (2); визначені законом підстави для звернення до суду прокурора (3); а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах (4).
За статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Вказаною нормою гарантований захист права на мирне володіння майном тільки тій особі, яка законним шляхом набула його у власність, у зв`язку з чим для оцінки додержання “справедливого балансу” в питаннях позбавлення особи майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність.
Відтак виправданість втручання в право власності особи напряму корелюється із законністю набуття нею майна, поведінкою під час його придбання та наявності суспільного інтересу, з метою задоволення якого здійснюється втручання держави.
При цьому, Європейський суд з прав людини також дотримується позиції, що в демократичному суспільстві право на справедливий суд є основою правової держави, а гарантіями справедливого судочинства є доступ до суду (справи “Delcourtv.Belgium”, “Belletv.France”). Ураховуючи вказаний принцип, суди не повинні обмежувати право держави на доступ до суду.
У рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення в справах “Спорронг і Льоннрот проти Швеції” від 23.09.1982, “Новоселецький проти України” від 11.03.2003, “Федоренко проти України” від 01.06.2006).
У своїй практиці Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення в справах “Хендісайд проти Сполученого Королівства” від 07.12.1976, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства” від 21.01.1986).
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні в справі “Трегубенко проти України” від 02.11.2004 категорично ствердив: “правильне застосування законодавства незаперечно становить “суспільний інтерес”.
Правовідносини, пов`язані з вибуттям із державної чи комунальної власності майна, становлять суспільний, публічний інтерес.
Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Чернігівської обласної ради.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, організаційна-правова форма Чернігівської обласної ради – орган місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Частиною 2 ст. 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Відповідно до п. “а” статті 8 Земельного кодексу України до повноважень обласних рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями, що знаходяться в спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.
Статтею 30 Лісового кодексу України визначено, що, зокрема, обласні ради, у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на відповідній території: забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин; забезпечують виконання загальнодержавних і державних програм з охорони, захисту, використання та відтворення лісів і затверджують регіональні (місцеві) програми з цих питань; передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки на землях спільної власності відповідних територіальних громад та припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок на землях спільної власності відповідних територіальних громад.
У даній справі прокурор подав позов в особі Чернігівської обласної ради, яка неналежно виконує повноваження щодо захисту порушеного права власності територіальної громади сіл, селищ, міст Чернігівської області на спірну земельну ділянку, що належить до земель лісогосподарського призначення, та є об`єктом підвищеного захисту зі сторони держави, зі спеціальним режимом її використання.
Реєстрація Семенівською міською радою права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення, що перебуває в постійному користуванні спеціалізованого агролісогосподарського підприємства та відповідно в спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області з порушенням норм земельного законодавства за відсутності належних правових підстав (якщо таке буде встановлено) створює передумови використання даної ділянки всупереч її цільового призначення та порушує інтереси держави в особі власника – Чернігівської обласної ради.
Заступник керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури листом №53-77-1718вих25 від 30.05.2025 поінформував Чернігівську обласну раду про виявлені порушення з проханням повідомити, чи вживала облрада заходи з метою витребування земельної ділянки з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га у своє розпорядження, а також про заходи, які планується вживати у подальшому. 
Чернігівська обласна рада у листі №01-05/514 від 09.06.2025 повідомила заступника керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури про те, що заходи претензійно-позовного характеру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га не вживалися; через обмежене фінансування обласної ради на судові витрати обласна рада не заперечує проти вжиття заходів представницького реагування прокуратурою.
У порядку частини 4 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор, попередньо, до звернення до суду, повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради до Семенівської міської ради про витребування з незаконного володіння земельної ділянки (повідомлення №53-77-2146вих25 від 30.06.2025, а.с.221-224).
Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову – єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.
З огляду на невжиття самостійно уповноваженим органом у спірних правовідносинах, ефективних заходів щодо усунення виявлених порушень, вбачаються підстави для представництва заступником керівника Новгород-Сіверської окружної прокуратури інтересів держави в особі Чернігівської обласної ради та звернення до суду із вказаним позовом у даній справі. 
За таких обставин в їх сукупності суд дійшов висновку про доведення прокурором факту бездіяльності Чернігівської обласної ради, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду, а тому відхиляє доводи відповідача про відсутність таких підстав. 
Нормативно-правове обґрунтування та оцінка аргументів.
Статтями 14 Конституції України та 373 Цивільного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Статтею 1 Лісового кодексу України (далі – ЛК України) визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
Відповідно до статті 6 ЛК України (в редакції, чинній станом на 27.03.2001) всі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України, яка делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначеними цим Кодексом та іншими актами законодавства. Ради народних депутатів у межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду в постійне користування або вилучають їх у порядку, визначеному Земельним та цим кодексами.
За частиною 1 статті 4 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції, чинній станом на 27.03.2001) у державній власності перебувають усі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів – на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають у загальнодержавній власності.
Згідно з п. 1 частини 1 статті 12 та п. 1 частини 1 статті 13 ЛК України (в редакціях, чинних станом на 27.03.2001) до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування в порядку, встановленому статтею 19 цього Кодексу, за частиною 4 якої обласні Ради народних депутатів повноважні надавати в користування земельні ділянки із земель усіх категорій за межами населених пунктів для будівництва шляхів, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів та інших лінійних споруд; та в усіх інших випадках, крім передбачених частинами 1 - 3 і 5 цієї статті.
До відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить, зокрема, надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у постійне користування та припинення права користування ними. 
Отже на момент прийняття рішення до повноважень Чернігівської обласної ради належали питання надання у користування земельних ділянок із усіх категорій земель, у тому числі лісогосподарського призначення.
За статтею 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Виходячи з приписів частин 1, 2 статті 9 ЛК України (в редакції чинній на момент прийняття Чернігівською обласною радою рішення від 27.03.2001) користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, в яких створені спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з пунктом 21 частини 1 статті 43 Закону України “Про місцеве самоврядування” від 21.05.1997 № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.
Як встановлено судом, на підставі рішення Чернігівської обласної ради (15 сесія 23 скликання) від 27.03.2001, прийнятого в межах повноважень ради, дочірньому агролісогосподарському спеціалізованому підприємству “Семенівкарайагролісгосп” (далі – третя особа) надані в постійне користування для ведення лісового господарства земельні ділянки лісового фонду, що були в користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, які припинили своє існування в процесі реформування і належать до земель запасу на території Семенівського району, загальною площею 20977,40 га, до складу яких увійшла спірна земельна ділянка за кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га.
Відповідно до п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 01.01.2027, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності ЗК України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України (що були чинні на момент виникнення спірних відносин), якими визначено, що до одержання в установленому порядку лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (правові позиції Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 № 278/1735/15-ц., постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц).
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16 право постійного користування землею, яке виникло до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (01.01.2002), продовжує зберігатись надалі, в той час як відсутність у підприємств актів про право постійного користування не є достатньою підставою для позбавлення права землекористування. Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою є документом, який посвідчує наявність такого права. Існування права постійного користування земельною ділянкою у відповідного суб`єкта не залежить від наявності чи відсутності в нього такого державного акту.
Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” від 01.07.2004 № 1952-IV визнаються державою.
Пунктом 1 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України внормовано, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. 
Отже, рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 про надання у постійне користування земельних ділянок лісового фонду є чинним та підлягало виконанню відповідно до вимог цього кодексу.
На замовлення Семенівського районного ДСАП “Семенівкарайагролісгосп” відділом землевпорядного проєктування Інституту землеустрою Української академії аграрних наук, у 2002 році виготовлена технічна документація зі складання державних актів на право постійного користування землями лісового фонду Семенівському районному ДСАП “Семенівкарайагролісогосп” в межах Семенівського району Чернігівської області.
Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп” отримало державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЧН № 000429 від 11.10.2002, за яким ДП “Семенівкарайагролісгосп” отримало в постійне користування 1739,4 га згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства.
Згідно з п. 2 розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про державний земельний кадастр” від 07.07.2011 № 3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).
На замовлення ДП “Семенівкарайагролісгосп” землевпорядною організацією ТОВ “Геоінформпроект” у 2017 році виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) загальною площею 1737,3166 га, для ведення лісового господарства на території Семенівської міської ради Семенівського району Чернігівської області, до складу яких увійшла земельна ділянка за кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га, яка 18.09.2017 зареєстрована у Державному земельному кадастрі з цільовим призначенням – для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (за кодом 09.01.), категорія земель – землі лісогосподарського призначення.
Відповідно до частин 2 і 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до положень статті 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку. 
Статтею 11 ЛК України визначено, що право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.
Відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 № 5245-VI з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2013) землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
Пунктом 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.
За приписами частини 2 статті 122 ЗК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб. 
Відповідно до частини третьої статті 30 ЛК України, зокрема, обласні ради у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на відповідній території: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки на землях спільної власності відповідних територіальних громад, власності територіальних громад міст Києва і Севастополя та припиняють права користування ними.
Відповідно до ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби.
Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключних повноважень обласних рад належить вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Частиною другою пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи.
Судом встановлено, що Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп” створене на підставі наказу Обласного комунального спеціалізованого агролісогосподарського підприємства “Чернігівоблагроліс” від 27.12.2000 № 3 (зареєстрованого 12.01.2001 за розпорядженням Семенівської районної державної адміністрації № 12 на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, входить до сфери Управління комунального майна Чернігівської області (п. 1.1. Статуту ДП “Семенівкарайагролісгосп”, затвердженого наказом КП “Чернігівоблагроліс” Чернігівської обласної ради від 30.08.2022 № 35)).
Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп” є лісокористувачем за рішенням Чернігівської обласної ради від 27.03.2001, основним видом діяльності якого є спеціалізоване ведення лісового господарства.
Засновником Підприємства є комунальне підприємство “Чернігівоблагроліс” Чернігівської обласної ради (пункти 1.2., 2.1., 3.8., 3.9. Статуту Семенівського районного ДАСП “Семенівкарайагролісгосп”).
Згідно з пунктом 4.2 статуту третьої особи, її майно є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області і перебуває у підприємства в господарському віданні.
Рішенням Чернігівської обласної ради № 87-23/VII від 22.05.2020 “Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області” Семенівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство “Семенівкарайагролісгосп” віднесено до об`єктів комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.
Отже, земельна ділянка, що має статус лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні Семенівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства “Семенівкарайагролісгосп”, у силу закону належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.
Розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області віднесено до повноважень обласної ради (п. “а” ст. 8 ЗК України).
Звідси висновується, що на момент прийняття рішення від 27.03.2001, яким надано земельні ділянки лісового фонду площею 20977,4 га у користування третьої особи, до складу яких увійшла спірна земельна ділянка, до повноважень обласної ради належало і на даний час належить вирішення питання розпорядження землями лісового фонду комунальної форми власності та передача їх у користування спеціалізованому лісогосподарському підприємству.
Таким чином, обласні ради здійснюють функції власника майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі землею.
Матеріали справи не містять доказів прийняття обласною радою рішень про передачу земель лісогосподарського призначення, переданих рішенням у постійне користування Семенівського районного дочірнього агролісогосподарського підприємства “Семенівкарайагролісгосп” іншим суб`єктам. Також відсутні докази прийняття рішень щодо припинення права постійного користування на земельні ділянки лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні Семенівського районного дочірнього агролісогосподарського підприємства “Семенівкарайагролісгосп” (добровільна відмова, вилучення тощо). 
Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї? категорії?, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий? фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тварин-ного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідних територіальних громад, що виражається у підвищеній? увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної? ситуації.
Таким чином, рішення Семенівської міської ради Чернігівської області від 05.08.2021 № 347 “Про прийняття земельних ділянок до комунальної власності Семенівської міської ради”, яким у комунальну власність Ради з земель державної власності прийнято земельну ділянку з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га є таким, що прийнято з перевищенням повноважень, а заволодіння Семенівською міською радою земельною ділянкою лісогосподарського призначення (на яку відповідач законних прав не має) шляхом реєстрації за собою права власності є протиправним.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка протиправно вибула зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в особі Чернігівської обласної ради.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України).
Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Віндикаційний позов є речовим позовом, який належить до речових способів захисту права власності. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем – особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.
Зміст віндикаційного позову полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19). 
Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.
Тобто, предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) із чужого незаконного володіння.
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така інша особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 927/222/24).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
У п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц) "…Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності".
Вказану правову позицію підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.
Крім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, у випадку, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц..
Отже, належним та ефективним способом захисту у зв`язку з протиправним вибуттям земельної ділянки лісового фонду з володіння держави є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Враховуючи викладене вище, вимоги прокурора про витребування земельної ділянки площею 270,6492 га з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі “Hirvisaari v. Finland”, заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі “Ruiz Torija v. Spain”, заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У іншому рішенні, зокрема, у справі “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі “Hirvisaari v. Finland”, заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, “Богатова проти України”, “Нечипорук і Йонкало проти України” та ін.).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Зважаючи на викладене, суд відзначає, що всі інші доводи та міркування сторін взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
При цьому судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі основні питання, винесені на його розгляд, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як в матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Виходячи з викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат.
Згідно з пунктом 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат. 
Статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на задоволення позову у повному обсязі, сплачений прокуратурою судовий збір в сумі 3028,00 грн покладається на Семенівську міську раду Новгород-Сіверського району Чернігівської області.
Керуючись статтями 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Витребувати з незаконного володіння Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області (код ЄДРПОУ 04062009, вул. Героїв України, 6, м. Семенівка, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 15400) на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в особі Чернігівської обласної ради (код ЄДРПОУ 25618741, проспект Миру, 43, м. Чернігів, 14000) земельну ділянку з кадастровим номером 7424710100:26:001:1787, площею 270,6492 га.
3. Стягнути з Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області (код ЄДРПОУ 04062009, вул. Героїв України, 6, м. Семенівка, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 15400) на користь Чернігівської обласної прокуратури (вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000, код 02910114; рахунок отримувача UA248201720343140001000006008; банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ; отримувач – Чернігівська обласна прокуратура) судовий збір в сумі 3028,00 грн.
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України подається безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 09.04.2026.

Суддя Т.О.Кузьменко