ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4856/24(916/4866/25)	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" – участі не брали,
від ОСОБА_1  – участі не брали,
від ОСОБА_2  – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.12.2025 про забезпечення позову, прийняту суддею Гутом С.Ф., м. Одеса,
у справі №916/4856/24(916/4866/25)
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест"
до відповідачів:
- ОСОБА_1 ;
- ОСОБА_2 
про визнання договору недійсним та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/4856/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест".
Постановою Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" банкрутом, введено ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута – арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича.
05.12.2025 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" в межах справи про банкрутство №916/4856/24 надійшла позовна заява до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій позивач просив:
-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" та ОСОБА_1 №5142/2021/2876853 від 26.10.2021, оформлений у сервісному центрі МВС 5142;
-витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" транспортний засіб марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , колір: білий.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що актив боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" у вигляді вищенаведеного транспортного засобу був незаконно відчужений на підставі оспорюваного фраудаторного правочину.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 прийнято вищенаведену позовну заяву до розгляду в межах провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест", відкрито провадження та присвоєно справі за вказаним позовом №916/4856/24(916/4866/25).
09.12.2025 до місцевого господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" надійшла заява про забезпечення позову б/н від 09.12.2025 (вх.№2-1931/25 від 09.12.2025), в якій останнє просило накласти арешт на транспортний засіб марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , колір: білий.
В обґрунтування даної заяви позивач послався на те, що, з огляду на існування реальної загрози відчуження спірного транспортного засобу під час розгляду цієї справи, невжиття обраного ним заходу забезпечення позову у вигляді арешту унеможливить ефективний захист і поновлення порушених прав заявника, за захистом яких він звернувся до суду з позовом у цій справі, та виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.12.2025 у справі №916/4856/24(916/4866/25) (суддя Гут С.Ф.) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" про забезпечення позову б/н від 09.12.2025 (вх.№2-1931/25 від 09.12.2025); вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , колір: білий.
Вказана ухвала суду мотивована тим, що запропонований позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно цілком відповідає вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, а також доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття такого заходу.
Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.12.2025 про забезпечення позову у справі №916/4856/24(916/4866/25) та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" про забезпечення позову.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду постановлена за відсутності доведених та обґрунтованих підстав для вжиття заходів забезпечення позову, з порушенням принципів співмірності та балансу інтересів сторін, а також з ігнорування специфіки банкрутства та статусу апелянта, як добросовісного набувача спірного транспортного засобу.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 12.01.2026 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а також встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.01.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.12.2025 про забезпечення позову у справі №916/4856/24(916/4866/25) поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 25.03.2026 о 10:30. Крім того, зазначеною ухвалою суду залишено без розгляду відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" на апеляційну скаргу №32/01 від 28.01.2026 (вх.№5238/25/Д3 від 28.01.2026) з огляду на подання останнього з пропуском строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі від 12.01.2026 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/4856/24(916/4866/25), та без клопотання про його продовження.
У судовому засіданні 25.03.2026 представники учасників справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами оскарження ухвали (а.с.124-128).
ОСОБА_1 своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви із застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд – це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосуванні останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Зі змісту цієї норми процесуального права вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна тощо.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" та ОСОБА_1 №5142/2021/2876853 від 26.10.2021, оформленого у сервісному центрі МВС 5142, а також про витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рама): НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , колір: білий.
У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Водночас якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то у даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до істотного ускладнення чи неможливості ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.
Колегія суддів вбачає, що в обґрунтування заяви б/н від 09.12.2025 (вх.№2-1931/25 від 09.12.2025) позивач послався на те, що, з огляду на існування реальної загрози відчуження спірного транспортного засобу під час розгляду даної справи, невжиття обраного ним заходу забезпечення позову у вигляді арешту цього транспортного засобу унеможливить ефективний захист і поновлення порушених прав заявника, за захистом яких він звернувся до суду з позовом у цій справі, та виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.
Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що можливість ОСОБА_2 у будь-який момент розпорядитися спірним транспортним засобом, який знаходиться у її власності, є беззаперечною, що, у свою чергу, унеможливить ефективний захист прав позивача в межах даної справи, якщо судове рішення по суті спору буде ухвалене на його користь. 
За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідачки у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчила б про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Аналогічний правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21.
Невжиття власником спірного майна активних дій, які могли б підтвердити його намір відчужити такий об`єкт, не спростовують наявності у особи, яка є одноособовим власником можливості вільно розпорядитись відповідним активом, якщо не вжити заходи забезпечення позову (подібна правова позиція Верховного Суду міститься у постанові від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
Верховний Суд, зокрема, у постановах від 09.12.2020 у справі №910/9400/20 та від 21.12.2020 у справі №910/9627/20, неодноразово наголошував на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме ОСОБА_2 на праві власності спірне майно, а відтак застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов`язане із предметом позову. Арешт майна, який накладається судом для забезпечення позову про витребування цього майна, має на меті подальшу передачу відповідного майна позивачеві у разі задоволення позову. При цьому, адекватність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на спірне майно полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позовної заяви.
У даному випадку об`єктивний та обґрунтований ризик, як передумова накладення арешту, обумовлений самим характером спірного майна як рухомого та високоліквідного активу, що об`єктивно створює можливість його швидкого та неускладненого відчуження третім особам, у тому числі добросовісним набувачам, із виникненням необхідності ініціювання нових судових спорів.
Ризик ускладнення або унеможливлення ефективного захисту прав позивача у даній справі має не абстрактний, а індивідуалізований характер, оскільки обумовлений сукупністю обставин: предметом спору є конкретно визначене рухоме майно, яке вибуло з володіння боржника у процедурі банкрутства на підставі правочину, що оспорюється як фраудаторний, та на момент розгляду справи перебуває у власності третьої особи, яка не обмежена у праві його відчуження. За таких умов відсутність обмежень щодо розпорядження спірним майном створює реальний, а не гіпотетичний ризик зміни його правового статусу.
Відтак можливість накладення арешту на спірний транспортний засіб є додатковою гарантією того, що у випадку прийняття позитивного для позивача рішення суду, останній отримає задоволення своїх вимог без ініціювання жодних додаткових спорів.
При цьому запропонований позивачем захід забезпечення позову не призводить до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки спірний транспортний засіб перебуває у володінні зареєстрованого власника, а фактично лише тимчасово обмежується можливість розпоряджатися ним.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що у випадку, якщо до закінчення розгляду справи спірний транспортний засіб буде відчужений, Товариство з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" у разі задоволення позову не зможе домогтися виконання судового рішення і, як наслідок, реально захистити/поновити свої права в межах даного судового провадження без нових звернень до суду (зокрема, без звернення з позовами про витребування спірного майна у нових набувачів, про відшкодування збитків тощо), що, у свою чергу, фактично знівелює мету судового захисту та принцип процесуальної економії, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим висновок Господарського суду Одеської області про те, що запропонований позивачем захід забезпечення позову є адекватним та таким, що забезпечує збалансованість інтересів учасників справи, у повному обсязі співвідноситься із заявленими позивачем вимогами та гарантує досягнення реального і ефективного захисту порушених прав у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову.
Крім того, колегія суддів зауважує, що вищенаведений захід забезпечення позову носить тимчасовий характер та має наслідком збереження існуючого становища до завершення розгляду справи по суті заявлених позовних вимог задля досягнення легітимної мети – збереження спірного майна у володінні теперішнього власника (відповідачки) до визначення його подальшої юридичної долі.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.
Твердження апелянта про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена без урахування статусу апелянта, як добросовісного набувача спірного транспортного засобу, відхиляються колегією суддів, оскільки під час вирішення питання забезпечення позову відповідні обставини добросовісності/недобросовісності набуття майна, яке виступає предметом спору, не досліджуються і, на відміну від стадії розгляду справи по суті, не мають вирішального значення у контексті визначення можливості застосування відповідних заходів.
Посилання скаржниці на недоведеність позивачем необхідності застосування запропонованого ним заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, адже такі доводи відповідачки ґрунтуються на суб`єктивному та помилковому уявленні останньої про розподіл тягаря доказування обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, між тим, як зазначалося вище, відповідно до сталої та релевантної практики Верховного Суду саме відповідачка повинна доводити недоцільність чи неспівмірність заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту в межах розгляду майнового спору про витребування майна, у той час як замість цього вона фактично вимагає встановити для позивача заздалегідь недосяжний стандарт доказування очевидних речей, а саме: нічим не обмеженої можливості відповідачки у будь-який момент розпорядитися належній їй на праві власності транспортним засобом.
Доводи відповідачки про те, що накладений оскаржуваною ухвалою арешт на спірний транспортний засіб є неприйнятним у зв`язку з тим, що становить для неї надмірний тягар без відповідної компенсації, оцінюються судом апеляційної інстанції критично, адже такий арешт не зумовлює припинення права власності ОСОБА_2 до моменту набрання законної сили рішенням у цій справі та виникнення у останньої відповідного обов`язку з виконання рішення суду. Натомість такий захід є мінімально необхідним втручанням у сферу майнових прав відповідачки, спрямованим на досягнення легітимної мети – забезпечення ефективного судового захисту, що відповідає як положенням національного процесуального законодавства, так і підходам, сформованим у практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо принципу пропорційності.
Водночас накладення арешту на спірне майно є найменш обтяжливим для відповідачки засобом досягнення мети забезпечення позову, оскільки не обмежує її у користуванні майном, не позбавляє права володіння, а лише тимчасово унеможливлює його відчуження. При цьому жоден інший, менш інтенсивний захід не здатен забезпечити досягнення цієї ж мети з аналогічним ступенем ефективності.
З огляду на викладене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття такого заходу, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" про забезпечення позову б/н від 09.12.2025 (вх.№2-1931/25 від 09.12.2025).
Таким чином, враховуючи те, що твердження апелянта щодо порушення Господарським судом Одеської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали від 11.12.2025 про забезпечення позову у справі №916/4856/24(916/4866/25) не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 136, 137, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.12.2025 про забезпечення позову у справі №916/4856/24(916/4866/25) – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.03.2026.

Головуючий суддя  С.В. Таран

Суддя  К.В. Богатир

Суддя  Л.В. Поліщук