УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 127/29900/25
провадження № 51- 990 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок  Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, 
установив:
Вінницький міський суд Вінницької області вироком від 31 жовтня 2025 року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє: 17 жовтня 2022 року  вироком Вінницького міського суду Вінницької області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК), до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, який змінено 12 грудня 2022 року ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області в частині призначеного покарання, та звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК, засудив за:
- ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалив відраховувати з дня набрання вироком законної сили. Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_4 залишив без змін до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_4 у строк покарання період його тримання під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 02 серпня 2025 року до дня набрання вироком законної сили.
Цим вироком місцевий суд також засудив ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, та згідно з положеннями ст. 76 КК поклав на нього відповідні обов`язки. 
Касаційна скарга в інтересах засудженого ОСОБА_6 на судові рішення стосовно нього до суду касаційної інстанції не подана. 
Вирішив питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Скасував арешти, накладені ухвалами слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2025 року у справі №127/24380/25 і від 07 серпня 2025 року у справі №127/24384/25, на майно, що 02 серпня 2025 року вилучено в ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час затримання в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), та ухвалою 05 серпня 2025 року у справі №127/24301/25 на майно, що належить ОСОБА_7 .
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що вінразом з ОСОБА_6 , будучи обізнаним у тому, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який діє й наразі, вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності.
Так, 02 серпня 2025 року близько 12:30, точного часу не встановлено, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_6 , перебуваючи всередині 1 під`їзду 1 корпусу буд. № 34/А, розташованого на вул. Замостянська в м. Вінниці, помітили велосипед марки «Bergamont» моделі DarkDust 26» з рамою чорного кольору, що належав ОСОБА_7 , який знаходився на сходах першого поверху, був пристебнутий замком до поруччя, де в цей час у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення вказаного велосипеду.
Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, близько 13:15, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , діючи умисно, таємно, за попередньою змовою між собою, з корисливими мотивом, в умовах воєнного стану, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, використовуючи фізичну силу, зірвали замок, яким був пристебнутий велосипед марки «Bergamont» моделі «DarkDust 26» з рамою чорного кольору, належний ОСОБА_7 , вартістю відповідно до висновку експерта від 07 серпня 2025 року ? 6 793 грн, та викрали вказаний велосипед із під`їзду вищевказаного будинку.
Після чого, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_7 матеріальну шкоду на зазначену суму.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 18 грудня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року касаційна скарга захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишена без руху.
На виконання зазначеної ухвали суду касаційної інстанції, захисник ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 змінити в частині призначеного покарання за ч. 4 ст. 185 КК, застосувати до нього положення ст. 75 КК і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. 
На обґрунтування своїх доводів захисник у скарзі зазначає про те, що:
- ураховуючи положення статей 50, 65 КК, призначене місцевим судом ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є надмірно суворим і таким, що не відповідає його особі та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, на що суд апеляційної інстанції не звернув уваги, адже з огляду на положення ч. 2 ст. 409 КПК мав повноваження для скасування чи зміни вироку в цій частині;
- ураховуючи положення ст. 414 КПК, суд першої інстанції при призначенні покарання повною мірою не врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину та відомості щодо його особи, який протягом останніх 3 років нових злочинів не вчиняв, утримував своїх хворих родичів, які потребують постійної допомоги, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства; 
- суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме не звернув уваги на можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК;
- місцевим судом не враховано в повному обсязі дані про особу  ОСОБА_4 , який не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, разом із матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , утримує хворого брата ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який має інвалідність першої групи, та бабусю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка має статус дитини війни, адже заробітна плата матері ОСОБА_8 є недостатньою для утримання двох осіб, які потребують постійного стороннього догляду;
- призначення місцевим судом реальної міри покарання ОСОБА_4 призвело до значного погіршення життя його родичів;
- суд першої інстанції не урахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування потерпілому спричиненої шкоди, які, на думку сторони захисту, належать до обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження захиснику слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції, у тому числі, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 413, 414 цього Кодексу.
Висновок про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку ст. 349 КПК, та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Щодо доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. З огляду на принципи співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як видно з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 вид і розмір покарання, виходив з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, положень статей 50, 65, 66, 67 КК та урахував: 
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів, вчинене з корисливих спонукань;
- дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який визнав вину, раніше судимий, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, дітей не має, офіційно непрацевлаштований, за місцем проживання скарг щодо неналежної поведінки не надходило, проживає спільно з матір`ю ОСОБА_8 , братом ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який має інвалідність першої групи, та бабусею ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка має статус дитини війни;
- обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.
З огляду на зазначене та з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, місцевий суд, урахувавши поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме визнання ним вини, щире каяття, наявність пом`якшуючої та обтяжуючої покарання обставин, позицію прокурора і потерпілого, дійшов переконання, що виправлення і перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, а тому ОСОБА_4 необхідно і доцільно призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах санкції норми КК. 
Зважаючи на вказаний висновок місцевого суду щодо призначення ОСОБА_4 покарання, цей суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі, а тому фактично визнав відсутність підстав для застосування до нього положень ст. 75 ККпро звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції, урахувавши положення статей 52, 65 КК, ст. 414 КПК та судову практику Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років та зазначив в оскаржуваній ухвалі відповідні обґрунтування. 
При цьому суд апеляційної інстанції, визнавши необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника в частині призначеного обвинуваченому покарання, урахувавши дані про особу обвинуваченого, тяжкість і обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років за своїм розміром є мінімальним, з огляду на санкцію, передбачену ч. 4 ст. 185 КК.
Крім того, суд апеляційної інстанції, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги сторони захисту щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, послався в оскаржуваній ухвалі на положення ст. 75 КК та зазначив, що:
- умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підстави дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання;
- обвинувачений ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, не працює, не займається суспільно-корисною працею, неодружений та немає міцних соціальних зв`язків, вчинив злочин за наявності обставини, що обтяжує покарання, а саме рецидиву злочину, а також урахував надану місцевим судом належну оцінку підвищеній суспільній небезпеці кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим у період воєнного стану;
- вік обвинуваченого, визнання ним вини, здійснення догляду за братом, який має інвалідність, встановлені обставини кримінального провадження були враховані місцевим судом при призначенні покарання в мінімальній межі, встановленій санкцією ч. 4 ст. 185 КК.
На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що:
- дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 у сукупності з установленими обставинами кримінального провадження та ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення не дають підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, адже навіть покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, не здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання;
- відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 щодо скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання.
На переконання Суду, наведені висновки судів попередніх інстанцій щодо призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є належним чином вмотивованими, обґрунтованими та такими, що свідчать про достатність підстав для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Водночас, доводи у касаційній скарзі захисника про те, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі є надмірно суворим, Суд вважає безпідставними зважаючи на таке. 
Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Таким чином, законодавець визначив, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання, яке хоч і не виходить за межі санкції відповідної статті КК, може бути саме за його видом чи розміром.
Проте в касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, не наводить обґрунтувань про те, у чому саме полягає така невідповідність призначеного покарання, з огляду на те, що покарання обвинуваченому призначено у виді, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК та в розмірі, який є мінімальним. З урахуванням цього доводи касаційної скарги сторони захисту щодо несправедливості покарання через його суворість, з огляду на положення, передбачені ст. 414 КПК, є необґрунтованими.
Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням урегульовано розд. ХІІ КК.
Згідно зі ст. 75 КК (у редакції, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_4 правопорушень), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі, наполягаючи на застосуванні до ОСОБА_4 положень, передбачених ст. 75 КК, крім іншого, стверджує, що суд першої інстанції не звернув уваги та не врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме: його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування потерпілому збитків. 
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
На думку Суду, зазначені доводи захисника не ґрунтуються на положеннях кримінального закону, оскільки згадані ним пом`якшуючі обставини, з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 65, пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК, ураховуються саме при призначенні покарання, а не при вирішенні питання про звільнення від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК. 
Положеннями ст. 75 КК не передбачено врахування обставин, які пом`якшують покарання.
Застосування положень ст. 75 КК не є покаранням, оскільки ці положення можуть застосовуватися лише при звільненні від відбування вже призначеного покарання, вид, строк та порядок призначення якого врегульовано в розділах Х та ХІ КК.
З огляду на зазначене, а також приймаючи до уваги фактичні обставини кримінального провадження та ураховуючи, що ОСОБА_4 :
- вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно з ст. 12 КК є тяжким злочином;
- раніше неодноразово судимий та притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, за які був засуджений до покарання у виді позбавлення волі із застосуванням до нього положень ст. 75 КК, однак відповідних висновків не зробив і на шлях виправлення не став, адже знову вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 185 КК, що,
на переконання колегії суддів, навіть за наявності в провадженні обставини знаходження на його утриманні хворого брата та бабусі пенсійного віку, які потребують постійного стороннього догляду, не свідчить про можливість виправлення засудженогобез відбування реального покарання та застосування положень, передбачених статтями 75, 76 КК. 
Таким чином, ураховуючи зазначене вище, Суд зауважує, що в цьому випадку застосування до ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням не відповідатиме принципу законності, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 у цій частині.

На думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо істотних порушень вимог КПК, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості, у касаційній скарзі не наведено.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3