ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 569/24083/21
провадження № 61-2714св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на постанову Рівненського апеляційного суду 
від 06 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., 
Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

25 листопада 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»), ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 18 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» 
і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 101/08/Г-Ф, який забезпечує вимогу іпотекодержателя за кредитним договором від 18 червня 2008 року 
№ 101/08/К-Ф, укладеним між ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 .

Позивач вказувала, що на час укладення договору іпотеки вона особисто не була знайома із ОСОБА_2 . За декілька днів до підписання договору іпотеки її та чоловіка ОСОБА_3 познайомив з ОСОБА_2 . ОСОБА_4 , який представив його як директора Приватного підприємства фірми «Котигорошко» (далі - ППФ «Котигорошко»).

Після знайомства ОСОБА_2 запропонував їй з чоловіком бути його поручителем, надавши в іпотеку квартиру, оскільки на той час у нього не було заставного майна для отримання кредиту, але є доходи і стабільний заробіток, що може бути джерелом погашення кредиту.

ОСОБА_2 пред`явив довідку з місця роботи, згідно з якою він отримує заробітну плату після відрахувань у сумі понад 6 000,00 грн на місяць, що еквівалентно 1 200,00 дол. США.

ОСОБА_2 повідомив, що таку довідку разом з іншими документами в пакеті він надав банку та порадив звернутися до банку для підтвердження цієї обставини.

На відповідне звернення, працівники банку підтвердили цю інформацію.

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 06 квітня 
2012 року у справі № 1-15/2011, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи на посаді директора ППФ «Котигорошко», як службова особа з метою отримання кредиту у червні 2008 року вчинив службове підроблення, підписавши та завіривши печаткою підприємства довідку від 
12 червня 2008 року № 38, яка містила завідомо неправдиву інформацію про його доходи за грудень 2007 року - травень 2008 року і яка була подана до банку для підтвердження його платоспроможності.

Позивач звертала увагу на те, що, знаючи ці обставини, вона ніколи не погодилася б надати в іпотеку квартиру для забезпечення позики, оскільки джерел погашення кредиту у ОСОБА_2 не було. ОСОБА_2 , увійшовши 
в довіру, обманув її та чоловіка позивача щодо розміру заробітної плати, що вплинуло на її рішення надати в іпотеку квартиру.

Внаслідок обману, що призвело до покладення на неї обов`язків нести фінансову відповідальність, їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює 
у розмірі 150 000,00 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки від 18 червня 2008 року № 101/08/І-Ф, укладений між нею і ВАТ АБ «Укргазбанк», з моменту його укладення та стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 навмисно ввів її в оману при укладенні оскаржуваного нею правочину щодо обставин, які мають істотне значення, 
а юридична необізнаність щодо наслідків укладеного нею правочину та його тлумачення не є помилкою в розумінні частини першої статті 229 ЦК України. Спірний правочин підписано вільно, без примусу, з власної згоди. 

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 
2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки від 18 червня 2008 року № 101/08/І-Ф, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_1 , з моменту його укладення.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач довела наявність умислу у діях ОСОБА_2 на введення її в оману з метою укладення оспорюваного договору іпотеки, а саме: подання завідомо неправдивих відомостей про його дохід та замовчування його реального фінансового стану, у зв`язку з чим вона вступила у не вигідні для неї правовідносини.

Виходячи з обставин справи та вимог розумності і справедливості, апеляційний суд уважав за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Щодо строку позовної давності апеляційний суд вказав, що написанням розписки від 10 січня 2018 року, згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язався погасити борг перед банком в повному обсязі в термін до 01 грудня 2018 року, він перервав строк позовної давності у справі, який розпочав свій перебіг заново 01 грудня 2018 року.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

03 березня 2025 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року та залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довела того, що обставини, які не відповідають дійсності, є істотними для вчиненого нею правочину; не довела того, що наявність цих обставин не відповідає їх волі перебувати 
у відносинах, породжених правочином: не довела, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У цьому випадку немає доказів умисних неправомірних дій з боку банку, який 
є стороною спірного правочину. Вини банку у підробленні документів немає. Звертає увагу на те, що переривання позовної давності можливе виключно 
в межах самої позовної давності, а розписка від 10 січня 2018 року ніяким чином на перебіг строку позовної давності не впливає.

Інші аргументи учасників справи

29 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 
2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що не можна вважати, що при укладенні спірного правочину внаслідок обману волевиявлення ОСОБА_1 було вільним 
і відповідало її внутрішній волі. Під час розгляду справи в суді першої інстанції факт обману за участі працівників банку підтвердив ОСОБА_2 в судовому засіданні під присягою свідка. ОСОБА_2 також пояснив, що, отримавши кошти у банку, повертати їх він не мав наміру.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Рівненського міського суду Рівненської області.

Зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 
2025 року в частині стягнення моральної шкоди, а в частині визнання недійсним договору іпотеки - зупинено її дію до закінчення її перегляду 
в касаційному порядку.

30 липня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з постановою Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, а тому оскаржуване судове рішення відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в цій частині в суд касаційної інстанції не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнитиз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

18 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 101/08/К-Ф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 61 000,00 дол. США на строк до 16 червня 2028 року або по день, зазначений в пункті 1.5 та/або в пункті 3.3.11 цього договору, зі сплатою за користування кредитом 13,8 % річних.

18 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_1 на забезпечення вимог іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору від 18 червня 2008 року № 101/08/К-Ф, укладено договір іпотеки № 101/08/І-Ф, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,0 кв. м, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири (бланк ВВМ № 134078), посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. за реєстровим 
номером 3191 від 13 вересня 2004 року та зареєстрованого КП РМБТІ за реєстраційним номером 6545946.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 вересня 
2010 року у справі № 2-410/2010 стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість в сумі 61 629,36 дол. США та 2 565,51 грн.

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 06 квітня 
2012 року у справі № 1-15/2011 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, строком на один рік.

У вироку встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи на посаді директора ППФ «Котигорошко», будучи службовою особою, з метою отримання кредиту 
у червні 2008 року вчинив службове підроблення, підписавши та завіривши печаткою підприємства довідку від 12 червня 2008 року № 38, яка містила завідомо неправдиву інформацію про його доходи за грудень 2007 року - травень 2008 року і була подана ним до банку. Кредит у розмірі 
61 000,00 дол. США, що на час отримання становило 296 112,30 грн, він не повернув, чим спричинив тяжкі наслідки.

ОСОБА_2 винним себе у вчиненні злочину визнав повністю, в скоєному щиро розкаявся.

Як відомо зі змісту ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2024 року у справі № 569/2872/24 1-кп/569/1294/24 про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022181010002383 від 01 грудня 2022 року за частиною другою статті 366 КК України з підстав, передбачених пунктом 3-1 частини першої статті 284 КПК України - у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності допитаний як свідок ОСОБА_2 пояснив, що 18 червня 2008 року він уклав з ПАТ АБ «Укргазбанк» кредитний договір № 101/08/К-Ф, згідно з яким отримав позику на споживчі цілі в розмірі 61 000,00 дол США. Для отримання кредиту він надав фіктивну довідку про доходи від 12 червня 2008 року № 38 з місця роботи про те, що його заробітна плата становить 6 328,84 грн на місяць, що еквівалентно понад 
1 000,00 дол. США.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 серпня 
2013 року у справі № 569/2923/13-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 11 листопада 2013 року, 
у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 18 червня 2008 року 
№ 101/08/І-Ф відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що доказів того, що при підписанні спірного договору ОСОБА_1 помилилася щодо обставин, які існували на той момент і які мають істотне значення, вона не надала.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року у справі № 1715/14641/12 у рахунок погашення заборгованості в сумі 85 593,37 дол. США і 189 090,15 грн, в тому числі строкова заборгованість за кредитом в сумі 45 545,67 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом в сумі 11 691,82 дол. США; прострочена заборгованість по нарахованим процентам в сумі 28 355,88 дол. США, заборгованість з пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 64 675,45 грн, заборгованість з пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 124 414,70 грн, шляхом проведення прилюдних торгів звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В. І. за реєстровим номером 3191 від 13 вересня 2004 року та зареєстрованого КП РМБТІ за реєстраційним номером 6545946, на користь ПАТ АБ «Укргазбанк».

На виконання вказаного рішення суду 13 березня 2014 року Рівненський міський суд видав виконавчий лист.

Із цим виконавчим листом ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н. О.

19 лютого 2021 року приватний виконавець Ярмошевич Н. О. відкрила виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 13 березня 2014 року № 1715/14641/12.

10 січня 2018 року ОСОБА_2 написав розписку, згідно з якою він підтверджує свої боргові зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 18 червня 2008 року № 101/08/К-Ф в повному обсязі, а також свої зобов`язання перед ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як іпотекодавцями за договором іпотеки від 18 червня 2008 року № 101/08/І-Ф, та зобов`язався погасити кредит в повному обсязі, сплативши всю суму боргу на рахунок ПАТ АБ «Укргазбанк» до 01 грудня 2018 року.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило застосувати строки позовної давності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які 
ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

У частині першій статті 626 ЦК України передбачено, що договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін 
і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, 
а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним 
і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року 
у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, 
а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила 
б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац другий частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; 
по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17 (провадження 
№ 61-16584св19), від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), від 17 лютого 2022 року 
у справі № 307/3807/19 (провадження № 61-19275св21), від 01 листопада 
2023 року у справі № 317/2213/21 (провадження № 61-10790св23).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі 
№ 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати 
у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які 
в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки, як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела, що при його укладанні вона була введена
в оману щодо природи правочину і що вона не мала наміру укласти саме договір іпотеки.

Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання договору іпотеки недійсним, позивач відповідно до ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог, чого не виконала.

З огляду на викладені обставини місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.

Наявність вироку і ухвали про закриття кримінального провадження не підтверджує умислу зі сторони банку щодо введення в оману позивача.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, 
є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови 
в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування судового рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, питання щодо пропуску строку позовної давності в такому випадку не досліджується.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись викладеним, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання недійсним договору іпотеки - скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині та залишення в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ПАТ АБ «Укргазбанк» за подання касаційної скарги, у розмірі 6 356,00 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк».

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання недійсним договору іпотеки скасувати, залишити в силі в цій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» 6 356,00 грн судових витрат.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року
у скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун  	
	М. Ю. Тітов