справа № 362/1195/20
провадження № 2/362/38/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.26 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого – судді Поповича О.В.,
за участю секретаря судового засідання Кострубіцької Т.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові за правилами загального позовного провадження цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук Катерина Володимирівна, 
про визнання договору міни недійсним та витребування майна.
Учасники справи, які прибули в судове засідання:
представник позивачів ОСОБА_5 ;
представники відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Суд установив:
Суть спору
ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просили:
- визнати недійсним Договір міни земельних ділянок від 31 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_9 (в особі представника ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 (в особі представника ОСОБА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 4310;
- витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 1,7686 га, кадастровий номер 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Обухівського району Київської області, на їх користь;
- визнати за ними у рівних частках, по 1/3 частині, як за спадкоємцями за законом ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 1,7686 га, кадастровий номер 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Обухівського району Київської області.
В обґрунтування позову позивачі зазначили про наявність об`єктивних доказів того, що договір міни земельних ділянок від 31 липня 2008 року відбувся за наявності зловмисної домовленості між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , за відсутності волі довірителя на вчинення такого договору, тоді як представник не діяв в інтересах особи, яку він представляє. Окрім того, зазначають, що ОСОБА_10 не мав повноважень на підписання будь-яких договорів від імені ОСОБА_12 , оскільки довіреність не містить підпису останньої, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи.
Від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що 07 листопада 2006 року державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Павленко Н.В. видано на ім?я ОСОБА_12 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Рославичі», розташованого на території села Іванковичі Васильківського району Київської області, розміром 3,25 в умовних кадастрових гектарах без визначення межі цієї частки в натурі. З метою документального оформлення, продажу та юридично супроводження ОСОБА_13 звернулася до ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , які фактично оформлювали необхідні документи та підшукали потенційних покупців. Даний факт, на думку сторони відповідачів, підтверджується розпискою ОСОБА_8 про отримання завдатку за земельну ділянку площею 3,25 га на території Мархалівської сільської ради від ОСОБА_14 в сумі 500 доларів США та договором купівлі - продажу (розпискою) від 28 грудня 2006 року про отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_14 коштів в сумі 3 тисячі доларів США за земельну ділянку 3,25 га. 26 червня 2008 року ОСОБА_15 отримала Державний акт серії ЯЖ № 240773 на земельну ділянку розміром 1, 7686 га та Державний акт серії ЯЖ № 240772, які утворилися у наслідок розподілу земельної ділянки 3,25 га. 31 липня 2008 року між ОСОБА_9 (в особі представника ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 (в особі представника ОСОБА_4 ) укладено Договір міни земельних ділянок, під час укладання якого якої ОСОБА_12 передано останню частину коштів.
У свої запереченнях на відзив позивач зазначив, що доводи, викладені у відзиві, не спростовують позовних вимог, не містять належних доказів правомірності набуття відповідачами права власності на спірну земельну ділянку, а надані відповідачами копії розписок не мають юридичної сили. Зокрема, представник позивачів зазначає, що надана відповідачами копія розписки ОСОБА_8 не може розглядатися як належний та достовірний доказ, оскільки останній не був власником спірної земельної ділянки, а така розписка містить інформацію про земельну ділянку на території Мархалівської сільської ради, яка не є предметом даного спору.
У своїй відповіді на заперечення на відзив представник відповідачів посилався на те, що оспорюваний договір міни земельних ділянок укладено 31 липня 2008 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., якою встановлено осіб, підтверджено належність земельних ділянок, перевірено представників та підпису договору у її присутності. Крім того, представник відповідачів наголосив, що за весь період часу з 2008 року законність договору міни ніхто під сумнів не ставив і не оскаржував. 20 серпня 2013 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору міни земельних ділянок, після чого відбулася державна реєстрація права власності на земельні ділянки. Відповідачі зазначають, що висновок експерта почеркознавця немає доказової чи юридичної сили, а зміни до договору міни земельних ділянок підтверджують законність та чинність правочину.
Крім того, на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_4 , відповідно до яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому вказує на те, що згідно інформації із відповідних реєстрів були відсутні будь-які обмеження стосовно земельної ділянки, сторони добросовісно покладалися на ці відомості, тобто не знали і не мали знати про існування будь-яких прав чи обтяжень, а отже набули право на спірне нерухоме майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Крім того, на думку представника, сторони не знали і не могли знати, що підпис на довіреності можливо є підробним. Таким чином, ОСОБА_4 не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_12 поза її волею. Під час обміну земельними ділянками ОСОБА_4 правомірно очікувала, що вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Також зазначає, що проведення експертного почеркознавчого дослідження по технічній копії документа, а не з оригіналу документу, здійснено в порушення Інструкції.
Процедура
Ухвалою від 28 лютого 2020 року суд (суддя ОСОБА_16 ) відкрив провадження по цивільній справі.
Ухвалою від 23 листопада 2020 року суд (суддя Ковбель М.М.) закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду по суті.
Ухвалою від 09 серпня 2021 року суд (суддя Ковбель М.М.) зупинив провадження по справі до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_8 .
Ухвалою від 25 жовтня 2022 року суд (суддя Ковбель М.М.) провадження відновив, призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, залучив ОСОБА_1 до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_8 .
Ухвалою від 23 травня 2025 року суд (суддя Попович О.В.) прийняв справу до свого провадження, призначив підготовче судове засідання у справі.
Ухвалою від 18 листопада 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.
Вступна та резолютивна частини судового рішення оголошені 05 березня 2026 року.
Повний текст рішення складений 17 березня 2026 року, з урахуванням того, що десятиденний строк на складення повного тексту рішення припав на вихідний день, 16 березня 2026 року головуючий суддя перебував у відпустці.
Встановлені судом фактичні обставини справи
У власності ОСОБА_12 перебувала земельна ділянка, площею 1,7686 га з кадастровим номером 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Васильківського району Київської області, належна останній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ЯЖ №240773-15748, виданого 29 липня 2008 року на підставі Розпорядження Васильківської райдержадміністрації від 26 червня 2008 року за № 1753, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832600394, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 01 березня 2019 року Виконавчим комітетом Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області.
За життя ОСОБА_13 уклала шлюб із ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05 лютого 194 року серії НОМЕР_2 .
Позивачі, як спадкоємці померлої за законом, прийняли спадщину у відповідності до положень статті 1268 ЦК України, як такі, що постійно проживали разом із спадкодавцем, що підтверджується матеріалами справи.
Під час оформлення спадщини спадкоємцям стало відомо, що згадана земельна ділянка вибула з власності спадкодавця на підставі Договору міни земельних ділянок від 31 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_9 (в особі представника ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 (в особі представника ОСОБА_4 ), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 4310.
Так, 31 липня 2008 року укладено Договір міни земельних ділянок між ОСОБА_9 , від імені якої діяв ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , про те, що ОСОБА_13 (в особі представника) земельну ділянку площею 1,7686 га кадастровий номер 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Васильківського району Київської області, належну їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ЯЖ №240773-15748, виданого 29 липня 2008 року Васильківською райдержадміністрацією на підставі Розпорядження Васильківської райдержадміністрації від 26 червня 2008 року за №1753, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832600394, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва міняє на земельну ділянку площею 2500,0 кв.м., розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3521982501:51:000:0023, яка належить ОСОБА_17 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії КР №106686, виданого 19 березня 2008 року на підставі рішення сесії Гурівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 01 березня 2008 року за №168, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010837000021, яка передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.
Своєю чергою, згідно з ОСОБА_18 (в особі представника) земельну ділянку площею 2500,0 кв.м., розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер №3521982501:51:000:0023, належну йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КР №106686, виданого 19 березня 2008 року на підставі рішення сесії Гурівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 01 березня 2008 року за №168, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010837000021, яка передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд міняє на земельну ділянку площею 1,7686 га з кадастровим номером 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Васильківського району Київської області, належну ОСОБА_12 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ЯЖ №240773-15748, виданого 29 липня 2008 року Васильківською райдержадміністрацією на підставі Розпорядження Васильківської райдержадміністрації від 26 червня 2008 року за №1753, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010832600394, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
При цьому в договорі зазначено, що експертна вартість земельної ділянки ОСОБА_12 на момент вчинення правочину становить 99 925,00 грн., у той час як вартість земельної ділянки ОСОБА_19 , яка підлягала міні, складала 12 634,00 грн. 
Сторонами також узгоджено, що міна буде здійснюватися без доплати.
Зі змісту договору також вбачається, що підписанням цього договору представник ОСОБА_12 підтверджує, що остання у шлюбі не перебуває, та на момент набуття права власності у шлюбі не перебувала, вказана земельна ділянка належить їй на праві особистої приватної власності та була надана їй у власність в порядку безоплатної приватизації згідно з нормами чинного земельного законодавства. 
ОСОБА_10 підписав вказаний договір від імені ОСОБА_12 діючи на підставі довіреності від 23 травня 2008 року, посвідченої нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., зареєстрованої в реєстрі за №12644.
Вказаною довіреністю ОСОБА_13 уповноважила ОСОБА_10 користуватися і розпоряджатися (з правом продажу, міни, надання в заставу, іпотеку, оренду тощо) належними їй на праві власності земельними ділянками, що розташовані на території Рославичівської сільської ради Васильківського району Київської області.
Вважаючи, що підпис ОСОБА_12 на такій довіреності є підробленим на замовлення ОСОБА_1 проведено почеркознавчу експертизу, для проведення якої надано: технічну копію довіреності від імені ОСОБА_12 від 23 травня 2008 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. та зареєстровану в реєстрі за №12644; документи зі зразками підпису ОСОБА_12 .
За висновком експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» №14878, складеним 05 лютого 2020 року, підпис від імені ОСОБА_12 , зображення якого міститься у рядку «підпис» у технічній копії довіреності від імені ОСОБА_12 від 23 травня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.I1. та зареєстрованої у реєстр за №12644, виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_12 .
Окрім того, листом від 27 січня 2020 року №1175/6-20 Центральне міжрегіональне управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) у відповідь на адвокатський запит повідомило, що нотаріальна діяльність ОСОБА_20 по Київському міському нотаріальному округу припинена з 22 травня 2009 року на підставі наказу Головного управління юстиції у місті Києві від 18 травня 2009 року № 577/02 (далі - наказ) у зв?язку з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 976, виданого Міністерством юстиції України 28 березня 1994 року на ім?я ОСОБА_20 за неодноразові порушення вимог чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій (наказ Міністерства юстиції України від 30 квітня 2009 року №370/7). Наказом від 18 травня 2009 року ОСОБА_20 зобов?язань передати документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса ОСОБА_20 до Київського державного нотаріального архіву в місячний термін. ОСОБА_20 неодноразово звертався до судових органів з метою скасування наказу Міністерства юстиції України від 30 квітня 2009 року №370/7 та поновлення свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю. Головне територіальне управління юстиції у місті Києві (далі - управління юстиції) в межах компетенції неодноразово зверталося до ОСОБА_20 з вимогою передати документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Київського міського нотаріальному округу ОСОБА_20 до Київського державного нотаріального архіву, оскільки примусове вилучення архіву у приватного нотаріуса працівниками управління юстиції законодавством не передбачено. У зв?язку з тим, що неодноразові звернення управління юстиції ОСОБА_20 ігнорувалися, управління юстиції звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_20 про спонукання до вчинення відповідних дій. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року по справі №752/16505/13-ц ОСОБА_20 зобов`язано передати до Київського державного нотаріального архіву усі документи згідно номенклатури справ, що стосуються здійснення ОСОБА_20 нотаріальної діяльності. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_20 не виконане, у зв?язку з чим ВДВС Голосіївського району м. Києві відкрите виконавче провадження щодо передачі ОСОБА_20 документів до Київського державного нотаріального архіву. 24 лютого 2015 року за № Ш-397 управлінням юстиції на адресу Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві направлено запит з проханням надати відомості: чи порушена кримінальна справа щодо ОСОБА_20 . Якщо кримінальна справа порушена, на якому етапі перебуває кримінальне провадження по цій справі. Управління юстиції 04 липня 2017 року за №4/8/8789 направило також лист до Київської місцевої прокуратури № 1 щодо порушення кримінального провадження проти ОСОБА_20 за невиконання рішення суду. 20 лютого 2019 року з Головне управління Національної поліції у м. Києві повідомило, що за аналогічними фактами слідчим відділом Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві порушено кримінальне провадження №12015100010003144, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, яке було закрите 31 березня 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.
Станом на дату надання відповіді архів та документи нотаріального діловодства ОСОБА_20 до Київського державного нотаріального архіву не були передані.
Нормативно-правове регулювання та мотиви суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.  Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).  Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.  Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.  Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.  Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.  До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.
Будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка (які) його вчинили.
Яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. На підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
У свою чергу, згідно зі статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Згідно з частинами першою, третьою статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У частині першій статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
У статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року в справі № 360/1742/18.
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16).
Згідно з частиною першою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року в справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.
За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Так, зі змісту висновку експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» №14878, складеного 05 лютого 2020 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_1 , вбачається, що для проведення почеркознавчої експертизи надійшли: технічна копія довіреності від імені ОСОБА_12 віл 23 травня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. та зареєстрованої у реєстрі № 12644; документи зі зразками підпису ОСОБА_12 .
На вирішення почеркознавчої експертизи поставлено питання: «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_12 , зображення якого міститься у рядку «підпис» у технічній копії довіреності від імені ОСОБА_12 від 23 травня 2008 року, самою ОСОБА_9 або іншою особою?»
Для проведення порівняльного дослідження надані вільні зразки підпису ОСОБА_12 : у технічній копії сторінок паспорту громадянина України ОСОБА_12 НОМЕР_3 (зображення підпису у рядку «підпис власника паспорта»), в оригіналі звернення ОСОБА_9 до Президента України від 03.07.2007 (підпис під рукописним текстом звернення), у технічній копії заяви ОСОБА_9 від 11.12.2007 (зображення підпису у рядку із зображенням рукописного запису дати «11.12.2007 р.»), в оригіналі заяви приймаючої сторони - фізичної особи про продовження терміну перебування в Україні іноземцю чи особі без громадянства від 27.12.2011 (підписи у графах «підпис власника житла», «підпис» та три підписи у нижній частині аркушу), в оригіналі заяви приймаючої сторони – фізичної особи про продовження терміну перебування в Україні іноземцю чи особі без громадянства від 23.10.2012, засвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Іванніковим І.М.. зареєстрованої в реєстрі за №1289, 1290 (підпис у графі «підпис» у рядку «1.». в оригіналі договору найму житлового приміщення від 31.10.2012 (підпис у графі « ОСОБА_9 »), у технічній копії заяви ОСОБА_9 на ім?я начальника Відділу у Васильківському районі Головного Управління Держгеокадастру у Київській області від 14.06.2018 (зображення підпису у рядку «підпис», у технічній копії заяви ОСОБА_9 про призначення/перерахунок пенсії (зображення підписів у рядках «призначалась», «не працюю» та «підпис заявника»).
За висновком експерта підпис від імені ОСОБА_12 , зображення якого міститься у рядку «підпис» у технічній копії довіреності від імені ОСОБА_12 від 23 травня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.I1. та зареєстрованої у реєстр за №12644, виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою наслідуванням підпису ОСОБА_12 .
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Почеркознавча експертиза - комплекс заходів, що спрямовані на встановлення належності почерку рукопису й підпису конкретній людині. Зазвичай застосовується для визначення справжності підпису або виявлення фальсифікації документа.
Основні завдання, перелік питань, вирішуваних експертизою, а також порядок проведення почеркознавчої експертизи визначено главою 1 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (далі - Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень).
У пунктах 1.3, 1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень встановлено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.
Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи.
Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи.
У разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).
При цьому пунктом 1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень передбачено, що достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації.  Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).
У статті 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Оскільки на спростування вказаних висновків експерта відповідачі не надали належних доказів, а також не заявляли клопотань про призначення у цій справі повторної чи додаткової експертизи в межах цієї справи, у суду відсутні сумніви щодо правильності висновку експерта.
У зв`язку з неможливістю витребування та надання оригіналу оспорюваної довіреності (у зв`язку з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю Федоришина О.П. відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 квітня 2009 року №370/7, а також ігнорування останнім вимог щодо передачі документів нотаріального діловодства), суд вважає, що у інший спосіб ніж проведення експертизи за технічною копією довіреності у даній справі не є можливим.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За встановлених обставин, з урахуванням стандарту переваги більш вагомих доказів, суд дійшов висновку про підтвердження позивачами, що довіреність від 23 травня 2008 року, посвідчена нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., зареєстрована в реєстрі за №12644, є недійсною, отже не може вважатися належною фіксацією волевиявлення ОСОБА_12 та відповідно створювати для неї права та обов`язки за відсутності доказів її наступного схвалення такого правочину.
Що стосується оскаржуваного Договору міни земельних ділянок від 31 липня 2008 року суд зазначає таке.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, як підставу недійсності договору позивачі посилались на відсутність волевиявлення власника майна на вчинення такого правочину.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, у тому числі вільне волевиявлення учасника правочину.
У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.
Частиною третьої цієї ж статті передбачено, що договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.
Тлумачення норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку Договору міни земельних ділянок) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
У наведеній статті визначено загальні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України.
З урахуванням висновку експерта, суд дійшов висновку, що ОСОБА_13 не уповноважувала ОСОБА_10 діяти від її імені, довіреність не підписувала, що доводить факт відсутності в неї волевиявлення на обмін земельної ділянки.
Суд критично оцінює посилання відповідачів на наявність розписок про отримані ОСОБА_9 та ОСОБА_8 кошти в сумі 500 доларів США та 3 тисячі доларів США за земельну ділянку 3,25 га, як такі, що не містять відомостей про земельну ділянку, яка є предметом спору в межах даної справи. Тоді як Договір міни земельних ділянок містить застереження, що міна здійснена без доплати.
Судом також враховано неспіврозмірність вартості таких ділянок, що з урахуванням обставин справи є додатковим доказом того, що така міна проведена не в найкращих інтересах ОСОБА_12 , як сторони такого правочину.
Сумнівними також є положення спірного Договору в частині того, що підписанням цього договору представник ОСОБА_12 підтвердив, що остання у шлюбі не перебуває, та на момент набуття права власності у шлюбі не перебувала. Такі положення Договору спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною третьою (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Аналізуючи зібрані у справі докази, суд уважає що укладений Договір міни земельних ділянок потрібно визнати недійсними, як такий, що вчинений всупереч волевиявленню особи – учасника.
Обраний позивачами спосіб захисту шляхом визнання спірного Договору недійсним є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення їх порушених прав.
Щодо позовної вимоги про витребування земельних ділянок суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Разом із тим, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина четверта цієї ж статті).
Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до зазначеного, позивачі обґрунтовано вказали, що внаслідок незаконної міни земельних ділянок ОСОБА_4 безпідставно набула право володіння земельною ділянкою, площею 1,7686 га, кадастровий номер 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Обухівського району Київської області.
Судом встановлено, що позивачі позбавлені права володіння спірною земельною ділянкою, а тому належним способом захисту їх прав у даному випадку є витребування такої земельної ділянки.
На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також належить стягнути судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, а саме суму сплаченого судового збору та витрати на проведення почеркознавчої експертизи.
Керуючись статтями 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
ухвалив:
1. Задовольнити позов.
2. Визнати недійсним Договір міни земельних ділянок від 31 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_9 (в особі представника ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 (в особі представника ОСОБА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований у реєстрі за № 4310.
3. Витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 1,7686 га, кадастровий номер 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Обухівського району Київської області, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
4. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, по 1/2 частині, як за спадкоємцями за законом ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 1,7686 га, кадастровий номер 3221487300:02:015:0090, що знаходиться на території села Рославичі Обухівського району Київської області.
5. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6 340 (шість тисяч триста сорок) гривень 05 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення: 17 березня 2026 року.

Суддя         О.В. Попович