ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/21158/24 пров. № А/857/7535/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Запотічного І.І.,
суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Ланкевича А.З.) у справі №380/21158/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
14 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачеві, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у проведенні перерахунку підвищення пенсії та невиплати їй підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком згідно п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 05.05.2018 року, та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії в розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, та у проведенні перерахунку стажу роботи відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату підвищення до пенсії в розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.09.2024 року, з урахуванням виплачених сум, та здійснити перерахунок стажу роботи згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду ОСОБА_1 та Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області оскаржили його подавши апеляційні скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Апелянт- ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення Львівського окружного адмінсуду у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області від 31.01.25 року, в частині початку перерахунку підвищення пенсії та перерахунку стажу роботи з 01.09.2024 року, скасувати. Винести нове рішення, яким зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» , починаючи з 05.05.2018 року, та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 ЗУ Про пенсійне забезпечення зі змінами, як особі, що необгрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018 року
Апелянт- Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 в адміністративній справі №380/21158/24 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області, як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». До реєстрації шлюбу позивач мала прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 .
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.05.2019 року, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Згідно архівної довідки від 09.12.1992 року, виданої інформаційним центром Управлінням внутрішніх справ Тернопільської області МВС України, громадяни ОСОБА_3 , 1907 р.н., ОСОБА_4 , 1933 р.н., ОСОБА_5 , 1941 р.н., ОСОБА_6 , 1943 р.н., 15.10.1949 року рішенням судових органів були виселені на спецпоселення із села Синягівка Збаражзького району Тернопільської області в Хабаровський край. Під наглядом спецкомендатури знаходилися з жовтня 1949 року по травень 1958 року. На підставі ст.3 Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вищезгадані особи реабілітовані.
Позивач 22.08.2024 року звернулася до відповідача із заявою, в якій просила здійснити перерахунок та виплату підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 процентів від мінімальної пенсії за віком, та здійснити перерахунок стажу роботи відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 05.05.2018 року.
Листом від 09.09.2024 року відповідач повідомив позивача, що розмір її пенсії станом на 01.09.2024 року становить 4466,14 грн, до складу якої входить, зокрема, надбавка членам сімей реабілітованих – 43,52 грн. Підстави для обчислення стажу в потрійному розмірі відсутні.
Позивач не погодившись із такою відповіддю, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Змістом спірних правовідносин є відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у проведенні розрахунку підвищення пенсій та невиплати підвищення пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 процентів від мінімальної пенсії за віком, та у проведенні перерахунку стажу її роботи у відповідності до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в редакції, чинній на час реабілітації позивача), необхідно вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 вказаного Закону.
Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 року №962-XII з наступними змінами та доповненнями (далі – Закон №962-XII), реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Згідно частини 1 ст.4 Закону №962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Відповідно до п.2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
Згідно пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі – Закон №1788-XII), з наступними змінами та доповненнями, призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Відповідно до п.6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі – Закон №1058-IV), з наступними змінами та доповненнями, до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Підпунктом 2 п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 року №654, з наступними змінами та доповненнями, установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
Згідно статті 28 Закону №1058-IV визначено розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року №966-XIV, з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.
Згідно із ч.4 ст.28 Закону №1058-IV, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підп.2 п.4 Постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 року у справі №446/1549/16-а, від 27.11.2018 року у справі №446/1515/16-а та від 06.02.2019 року у справі №446/1848/16-а, яку суд враховує в силу вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналізуючи співвідношення підп.2 п.4 Постанови №654 та пункту «г» ст.77 Закону №1788-XII, суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень згаданого Закону, як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.
Як вбачається з архівної довідки від 09.12.1992 року, виданої інформаційним центром Управлінням внутрішніх справ Тернопільської області МВС України, позивач є реабілітованою та відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.05.2019 року має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Таким чином, позивач є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до пункту «г» ст.77 Закону №1788-XII.
Як вірно зазначено судом першої інстанції підвищення до пенсії, яке виплачується позивачу в обсягах, визначених Постановою №654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону №1788-XII, а не підп.2 п.4 Постанови №654.
Суд наголошує на тому, що таке підвищення має бути встановлено позивачу із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком, оскільки її визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї такої особи, як вказує відповідач.
Стосовно проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі відповідно до вимог ст.58 Закону №1788-XII суд зазначає, що з 05.05.2018 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 року №2325-VIII (далі – Закон №2325-VIII), яким внесено зміни, зокрема, у Закон України від 17.04.1991 року №962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Згідно ч.1 ст.6 Закону №962-XII, у редакції, чинній від 05.05.2018 року, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
До 05.05.2018 року ч.1 ст.6 Закону №962-XII діяла в наступній редакції: «Реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій».
Відтак, вказаними змінами передбачено надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018 року.
Згідност.58 Закону №1788-XII, громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Згідно з визначенням, яке міститься у ст.1-1 Закону №962-XII, заслання – примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Таким чином, законодавством передбачено зарахування часу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, до стажу в потрійному розмірі.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач була примусово виселена на спецпоселення, тобто відповідно до ст.1 Закону №962-XII перебувала у засланні, відтак вона має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Беручи до уваги викладене у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком, та на перерахунок стажу її роботи згідно із ст.58 Закону №1788-XII у потрійному розмірі.
Отже, відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату підвищення пенсії позивачу у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком та перерахунок стажу її роботи згідно із ст.58 Закону №1788-XII не відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як наслідок обґрунтованими є і похідні вимоги про спонукання до вчинення дій (в частині з 01.09.2024 року).
Стосовно строку, з якого позивачу слід здійснити перерахунок пенсії, суд враховує положення ч.4 ст.45 Закону №1058-IV, згідно з якими перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки, зокрема: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.
Таким чином, оскільки за перерахунком пенсії позивач звернулась із заявою 22.08.2024 року, то перерахунок пенсії їй слід здійснити з 01.09.2024 року, тобто з першого числа наступного місяця.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі №380/21158/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар