П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/19789/25	

Категорія: 112010200	Головуючий у суді І інстанції: Бжассо Н. В. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ в Одеській області) в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо обчислення пенсії за віком без застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023, 2024 роки;
- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком з 25.03.2025 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023, 2024 роки, тобто за три роки, що передують призначенню пенсії за віком, з урахуванням вже отриманих сум пенсії, відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пояснюючи обставини звернення до суду ОСОБА_1 зазначає, що з 03.03.2009 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII).
За заявою ОСОБА_1 , з 25.03.2025 йому призначена пенсія за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV), яка обчислена з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2014-2016 роки.
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу з письмовою заявою, в якій просив провести призначення, нарахування та доплату пенсії за віком з урахуванням для обчислення розміру пенсії показника середньої заробітної плати (доходу), за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії за віком, а саме: за 2022-2024 роки.
Листом від 05.06.2025 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило про відсутність підстав для перерахунку пенсії за віком, оскільки позивач з 03.03.2009 отримує пенсію за вислугу років, а тому при розрахунку пенсії за віком врахований показник середньої заробітної плати за 2014-2016 роки.
Позивач вважає такі дії пенсійного органу протиправними та такими, що порушують його конституційне право на соціальний захист і пенсійне забезпечення, оскільки для призначення пенсії за віком, відповідно до Закону № 1058-ІV, він звернувся вперше у березні 2025 року, а тому відповідач мав призначити йому пенсію, виходячи із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022-2024 роки.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року позов задоволено.
Суд визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо обчислення з 25.03.2025 ОСОБА_1 пенсії за віком без застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023, 2024 роки.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 25.03.2025 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023, 2024 роки, тобто за три роки, що передують призначенню пенсії за віком, з урахуванням вже отриманих сум пенсії, відповідно до частини 2 статті 40 Закону №1058-IV.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник ГУ ПФУ в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги складаються з такого.
По- перше, скаржник вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений частиною 2 статті 122 КАС України.
По-друге, 25.03.2025 позивача переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком. Тобто, на думку скаржника, відбулось не призначення пенсії за віком, а переведення з пенсії на пенсію в межах одного Закону №1058-ІV.
У зв`язку з цим, на переконання скаржника, застосування показника середньої заробітної плати у розмірі 8913,83 грн (за 2014, 2015, 2016 роки) є правомірним.
По-третє, представник скаржника звертає увагу на те, що задоволена судом першої інстанції вимога в частині зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу є такою, що свідчить про втручання в дискреційні повноваження пенсійного органу та буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про її необґрунтованість та просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У мотивах відзиву позивач спростовує указані доводи апеляції та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, якому з 03.03.2009 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону №1788-XII, як працівнику освіти.
25.03.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Згідно з рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 01.04.2025, з 25.03.2025 позивача переведено на інший вид пенсії – пенсію за віком згідно Закону №1058-IV. Пенсію позивачу обчислено при страховому стажі 35 років 2 місяці, а середньомісячний заробіток для розрахунку взято за 2014-2016 роки.
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу з письмовою заявою, в якій просив провести призначення, нарахування та доплату пенсії за віком з урахуванням для обчислення розміру пенсії показника середньої заробітної плати (доходу), за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії за віком, а саме: за 2022-2024 роки.
Листом від 05.06.2025 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило про відсутність підстав для перерахунку пенсії за віком, оскільки позивач з 03.03.2009 отримує пенсію за вислугу років, а тому при розрахунку пенсії за віком врахований показник середньої заробітної плати за 2014-2016 роки.
Позивач вважає, що ГУ ПФУ в Одеській області протиправно при призначенні пенсії за віком не застосувало заробітну плату в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2022-2024 роки, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись правовими висновками Верховного Суду, виходив із того, що лише при переведенні з одного виду пенсії на інший можуть застосовуватись норми частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV щодо застосування показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Водночас, у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1788-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно із частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV.
Суд першої інстанції констатував, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років, відповідно до Закону №1788-ХІІ, а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV позивач звернувся вперше 25.03.2025.
Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на нарахування та виплату територіальним органом Пенсійного фонду України пенсії за віком, відповідно до Закону №1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, а саме: за 2022-2024 роки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Насамперед, слід надати оцінку доводу апеляційної скарги щодо пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом.
Так, відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як свідчать обставини справи, 25.03.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 01.04.2025, з 25.03.2025 позивача переведено на інший вид пенсії – пенсію за віком згідно Закону №1058-IV. Далі, у травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу з письмовою заявою, в якій просив провести призначення, нарахування та доплату пенсії за віком з урахуванням для обчислення розміру пенсії показника середньої заробітної плати (доходу), за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії за віком, а саме: за 2022-2024 роки.
Однак, листом від 05.06.2025 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило про відсутність підстав для перерахунку пенсії за віком.
19.06.2025 позивач поштовим зв`язком направив даний позов до суду (а.с.41).
Отже, слід констатувати, що позов ОСОБА_2 подав в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною 2 статті 122 КАС України.
Представник скаржника в апеляційній скарзі взагалі не обґрунтовує даний довід, окрім загального твердження про те, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду.

Наступним доводом апеляції ГУ ПФУ в Одеській області є відсутність правових підстав, у межах даної справи, для застосування, при переведенні ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком, показника середньої заробітної плати (доходу) по Україні за 2022-2024 роки.
У контексті наявності або відсутності правових підстав для застосування, у межах даної справи, показника середньої заробітної плати (доходу) по Україні за 2022-2024 роки, колегія суддів установила таке.
Закон №1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За приписами частини 2 статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується ПФУ за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.
Згідно з частиною 3 статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший у пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
З аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що частиною 3 статті 45 Закону № 1058-IV установлюється порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший.
У випадку переведення на інший вид пенсії за іншим законом, має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії.
Як зазначено вище, ОСОБА_1 з 03.03.2009 отримував пенсію за вислугу років, відповідно до Закону № 1788-ХІІ.
Згідно заяви позивача, з 25.03.2025 він переведений з пенсії за вислугу років за Законом №1788-ХІІ на пенсію за віком за Законом №1058-IV.
Тобто, з 25.03.2025 сталося призначення нового виду пенсії (за віком), а не переведення з одного виду пенсії на інший.
Колегія суддів ураховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 29.11.2016 у справі №133/476/15-а, де вказано, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до положень Закону №1788-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до положень Закону №1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно із частиною 3 статті 45 Закону №1058-IV.
Зазначена позиція Верховного Суду України була підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що в даному випадку має місце призначення іншого виду пенсії, а не переведення з одного виду пенсії на інший, а тому, у межах даної справи, пенсійний орган повинен був призначити позивачці пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, а саме: за 2022-2024 роки.
Колегія суддів вважає помилковою позицію скаржника в апеляційній скарзі, що відбулось не призначення пенсії за віком, а переведення з пенсії на пенсію в межах одного Закону №1058-ІV, оскільки обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 спочатку у березні 2009 року була призначена пенсія за вислугу років на підставі Закону №1788-ХІІ, а потім, на підставі його заяви, з 25.03.2025 призначено пенсію за віком на підставі Закону №1058-IV.
Тобто, є очевидним призначення іншої пенсії за іншим законом.

Відповідаючи на довід апеляції щодо втручання судом першої інстанції у дискрецію суб`єкта владних повноважень щодо зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу, колегія суддів указує таке.
Суд апеляційної інстанції вважає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження – це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проєктом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач має право на перерахунок та виплату пенсії за віком з 25.03.2025 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023, 2024 роки, тобто за три роки, що передують призначенню пенсії за віком.
З огляду на те, що наведені пенсійним фондом підстави для відмови позивачу у перерахунку пенсії не знайшли свого підтвердження в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачем усіх визначених законодавством умов для перерахунку та виплати пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2022, 2023, 2024 роки.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький