ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 190/118/24
провадження № 51-1201км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції), ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 
(у режимі відеоконференції),
потерпілої ОСОБА_8 
(у режимі відеоконференції),
представника потерпілої ОСОБА_9 
(у режимі відеоконференції), 
прокурора ОСОБА_10 
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. П`ятихатки П`ятихатського району Дніпропетровської області, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК);
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Любимівки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 289 КК.
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2024 року, залишеним без змін 29 січня 2025 року Дніпровським апеляційним судом, засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
ОСОБА_7 - за ч. 2 ст. 121 КК на строк 10 років, за ч. 3 ст. 146 КК на строк 8 років, за ч. 2 ст. 289 КК на строк 7 років із конфіскацією всього майна, а на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів визначено остаточне - позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією всього майна; 
ОСОБА_11 - за ч. 3 ст. 146 КК на строк 7 років, за ч. 2 ст. 289 КК на строк 6 років без конфіскації майна, а на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів визначено остаточне - позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
Відповідно до правил ст. 72 КК засудженим зараховано в строк покарання попереднє ув`язнення. 
Стягнуто на користь ОСОБА_8 з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 солідарно 64 931 грн у рахунок компенсації матеріальної шкоди, а також із кожного засудженого по 1 000 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 та ОСОБА_11 визнані винними у вчиненні за обставин, викладених у вироку, кримінальних правопорушень проти волі особи, безпеки руху й експлуатації транспорту, а ОСОБА_7 також проти життя та здоров`я особи. 
Як установив суд, 22 жовтня 2023 року близько 16:20 неподалік будинку АДРЕСА_3 засуджені в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою групою осіб, викрали ОСОБА_12 з метою заволодіння його майном. Зокрема, підійшовши до останнього, котрий перебував біля свого автомобіля ВАЗ 211010, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 побив потерпілого, після чого разом із ОСОБА_11 заштовхали на заднє сидіння автомобіля і поїхали з місця події. Тоді ж вони за попередньою змовою спільно із застосуванням насильства, а ОСОБА_7 також повторно, незаконно заволоділи належним ОСОБА_12 транспортним засобом вартістю 94 996, 64 грн, який пошкодили, завдавши збитків у розмірі 49 493,66 грн. 
Крім того, унаслідок викрадення ОСОБА_12 спричинено тяжкі наслідки у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень та настання його смерті.
А саме, поїхавши з місця викрадення, у цей день близько 17:00 засуджені зупинилися неподалік автодороги сполученням П`ятихатки - Кривий Ріг у Кам`янському районі Дніпропетровської області, де ОСОБА_7 , перешкоджаючи ОСОБА_12 втекти, завдав йому ударів руками й ногами по обличчю та тілу й силою помістив до багажного відділення транспортного засобу. Надалі, прибувши в с. Вершинне Кам`янського району Дніпропетровської області, біля будинку № 1 на вул. Залізничній ОСОБА_7 ударив потерпілого по обличчю, від чого той упав на асфальтобетонне покриття, а потім знову помістив у багажне відділення автомобіля. Своїми діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, травматичного субарахноїдального крововиливу, закритої тупої травми грудної клітки з переломами грудини та ребер (1-4, 6, 7 ліворуч), множинних крововиливів у ділянці грудної клітки, рвано-забитих ран на голові, крововиливів у сірій речовині правої півкулі головного мозку, в очах та на обличчі, саден та синців на тулубі й кінцівках, котрі в сукупності належать до категорії тяжких за ознакою небезпечності для життя і спричинили смерть потерпілого від травматичного шоку, що настала 22 жовтня 2023 року в період 20-22 год на території П`ятихатської громади.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що апеляційний суд не виправив допущених у вироку порушень п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК та Загальної частини КК, натомість надав положенням пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 66 та частин 1, 2 ст. 70 цього Кодексу тлумачення, яке суперечить їх точному змісту. На переконання захисника, ОСОБА_7 виявив щире каяття, активно сприяв розкриттю злочинів і такі обставини підлягали врахуванню як пом`якшуючі; крім того, остаточне покарання неправомірно визначене вище максимальних меж санкцій ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК.
У поданій в інтересах ОСОБА_11 касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 також порушує питання про скасування згаданої ухвали з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК. За змістом наведених доводів захисник заперечує правильність правової оцінки обставин, уважає, що в справі немає доказів учинення кримінальних правопорушень за попередньою змовою групою осіб, а діяння засудженого належало кваліфікувати за ч. 1 ст. 396 КК. Скаржник не погоджується з тлумаченням статей 23, 24 вказаного Кодексу і зазначає, що викладені в ухвалі висновки підтверджують винуватість ОСОБА_11 в заздалегідь не обіцяному приховуванні скоєних ОСОБА_7 злочинів. Крім того, на думку захисника, розмір стягнутих із засудженого коштів у рахунок компенсації моральної шкоди не відповідає принципу співмірності й повинен бути значно меншим. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений та захисники підтримали подані скарги; потерпіла, її представник і прокурор заперечили обґрунтованість вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтями 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою й умотивованою; при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі належить зазначити підстави прийнятого рішення.
Апеляційний розгляд здійснюється з урахуванням статей 404, 405, 407 указаного Кодексу.
Наведені законодавчі приписи апеляційний суд додержав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалений вирок сторона захисту оскаржила в апеляційному порядку. Зокрема в скаргах: захисник ОСОБА_5 стверджував про неправильне застосування закону при призначенні ОСОБА_7 покарання та надмірну суворість заходу примусу; натомість ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_6 заперечували встановлені місцевим судом фактичні обставини, уважали, що учинене засудженим діяння слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 396 КК і просили призначити покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства. 
За наслідками здійснення провадження суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими подані скарги й залишив їх без задоволення.
Переглянувши у змагальній процедурі оспорюваний вирок, апеляційний суд установив, що висновки місцевого відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, винуватість ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 146 КК доведено зібраними в справі доказами, безпосередньо дослідженими й оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Відхиляючи доводи апелянтів, суд проаналізував позицію засудженого, котра зводилася до посилань на перебування в момент подій у стані сильного алкогольного сп`яніння, його попередні стосунки з ОСОБА_12 , зміст показань ОСОБА_7 про обставини викрадення потерпілого та заволодіння його автомобілем, інші наявні в справі дані, зіставив їх із нормативними приписами, котрі регламентують поняття вини, співучасті та правові наслідки вчинення кримінальних правопорушень у згаданому стані. 
Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що питання про умисел вирішується з урахуванням сукупності всіх обставин діяння, а змова співучасників може виражатися в будь-якій формі, у тому числі конклюдентних дій чи бездіяльності; визначальним для наявності співучасті є об`єднання зусиль учасників для досягнення загального результату та причинний зв`язок між ними. 
У цій справі встановлено, що 22 жовтня 2023 року попри відмову ОСОБА_12 підвезти засуджених до іншого населеного пункту, ОСОБА_11 із ОСОБА_7 заштовхали потерпілого в автомобіль, позбавивши волі й викравши, а заволодівши належним йому транспортним засобом, насильно утримували в ньому й використовували автомобіль для власних потреб. При цьому дії засуджених були узгоджені, ОСОБА_11 свідомо ігнорував прохання ОСОБА_12 відпустити і, маючи реальну можливість, не вжив жодних заходів для допомоги потерпілому. 
Спростовуючи твердження сторони захисту про відсутність доказів співучасті, суд також спирався на показання свідка ОСОБА_13 , зміст яких у касаційній скарзі не оспорюється. Між тим вони підтверджують учинення вказаних злочинів групою осіб. 
Крім того, апеляційний суд слушно взяв до уваги висновок експерта від 9 січня 2024 року № 2400/3266-БД, згідно з яким на одязі ОСОБА_11 було виявлено сліди крові потерпілого.
Не залишилися без оцінки й доводи про не усвідомлення засудженим значення своїх учинків через алкогольне сп`яніння. Із цього приводу апеляційний суд правильно зауважив, що в силу ст. 21 КК стан сп`яніння не виключає кримінальної відповідальності, навпаки, ця обставина обтяжує покарання. Водночас суд зважив на результати судово-психіатричної експертизи від 8 січня 2024 року № 3, відповідно до котрих ОСОБА_11 , хоча і має поведінкові розлади на тлі вживання алкоголю, у момент злочинів був здатний керувати своїми діями.
Тож, оцінивши зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що вони без сумніву доводять винуватість ОСОБА_11 в інкримінованих йому злочинах.
Міркування захисника  ОСОБА_6 про наявність у діях засудженого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК, не можна визнати прийнятними. 
У розумінні положень вказаної норми матеріального права способами приховування злочину визнаються знищення його слідів, перенесення знарядь в інше місце, надання злочинцю сховища, транспортних засобів, підроблених документів, зміна його зовнішнього вигляду тощо (див., наприклад, постанову Суду від 6 січня 2023 року в справі № 569/11583/17). Окреслене вочевидь не подібне юридичній ситуації в цій справі. 
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_11 не охоплюються ч. 1 ст. 396 КК і їх правова оцінка за ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 289 цього Кодексу є правильною.
Окреслений підхід до тлумачення статей 23, 24, 26, 28 КК релевантний судовій практиці (див., наприклад, постанови Суду від 14 травня, 11 та 18 червня 2020 року, 22 лютого 2022 року, 9 липня, 5 вересня 2024 року, 2 вересня 2025 року в справах № 405/2648//18, 725/855/18, 207/1447/18, 702/659/18, 730/457/20, 751/8220/23, 753/19118/19 відповідно).
Стосовно незгоди з розміром стягнутої з ОСОБА_11 компенсації моральної шкоди слід зазначити, що такого питання в апеляційних скаргах засуджений та його захисник ОСОБА_6 не порушували. Разом із тим, як видно з матеріалів справи, цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 вирішено з додержанням ст. 128 КПК та відповідних положень цивільного законодавства, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, суті позовних вимог потерпілої, глибини її душевних страждань. Підстав уважати визначену судом компенсацію несправедливою не вбачається.
Не можна визнати спроможними й аргументи захисника ОСОБА_5 про надмірну суворість застосованого до ОСОБА_7 заходу примусу.
Звертаючись до суду апеляційної інстанції з вимогою про пом`якшення покарання, сторона захисту посилалась на порушення ст. 70 КК, повне визнання засудженим вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та бажання добровільно відшкодувати завдану шкоду.
Відхиляючи такі аргументи, апеляційний суд установив, що місцевий належним чином виконав приписи статей 50, 65, 70 КК. При призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано ступінь тяжкості злочинів, віднесених за класифікацією (ст. 12 КК) до категорії тяжких, обсяг учинених дій, їх характер, особу винного, котрий на спеціальних обліках не перебуває, офіційно не працевлаштований, раніше притягався до кримінальної відповідальності за різні злочини, у тому числі умисні тяжкі й корисливі, однак на шлях виправлення не став, навпаки скоїв нові в стані алкогольного сп`яніння, що, як і рецидив злочинів, визнано обтяжуючими обставинами згідно зі ст. 67 цього Кодексу. 
На відміну від тверджень скаржника, ОСОБА_14 не продемонстрував осуду своїх учинків та усвідомлення їх протиправності, зазначене й визнання засудженим провини із повідомленням про каяття після дослідження зібраних доказів слугувало для висновку апеляційного суду про те, що така позиція засудженого зумовлена насамперед переконливістю здобутих фактичних даних. 
Той факт, що ОСОБА_14 брав участь у слідчих діях, не означає активного сприяння розкриттю злочинів у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК. За усталеною судовою практикою, указана пом`якшуюча обставина має місце в разі повідомлення правоохоронним органам або суду вагомих фактів, надання доказів, відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів учинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом (див., наприклад, постанови Суду від 7 квітня 2021 року, 15 листопада 2023 року в справах № 263/15605/17, 608/67/23). 
На противагу посиланням автора скарги, висловлене особою бажання компенсувати завдані злочином збитки не означає відшкодування, отже, і не становить пом`якшуючої обставини за п. 2 ч. 1 ст. 66 КК. Як неодноразово раніше констатував Суд, компенсація шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, є обов`язком винної особи, а про добровільність відшкодування свідчить ужиття відповідних заходів до набрання вироком законної сили та звернення його до примусового виконання (див., наприклад, постанови від 10 серпня 2021 року, 20 березня 2024 року, 19 березня 2025 року в справах № 235/689/20, 740/4018/22, 619/4355/23). 
У ст. 70 КК визначено декілька способів визначення остаточного покарання - шляхом поглинення менш суворого більш суворим або шляхом повного чи часткового складання. При цьому якщо хоча б одне з кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за їх сукупністю в межах максимального строку, встановленого для відповідного виду покарання в Загальній частині вказаного Кодексу.
У цій справі ОСОБА_7 засуджено за вчинення трьох умисних тяжких злочинів і остаточне покарання йому визначено шляхом часткового складання в межах установленого в ст. 63 КК строку, що відповідає положенням Загальної частини вказаного Кодексу. 
Таким чином, погоджуючись із рішенням місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, суд апеляційної інстанції правильно трактував пункти 1, 2 ч. 1 ст. 66 та частини 1, 2 ст. 70 КК, а протилежні міркування скаржника хибні.
Усупереч твердженням захисника положення п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК, статей 63, 70 КК не зобов`язують суд наводити арифметичні обчислення, застосовані при частковому складанні покарань (див., постанову Суду від 19 лютого 2026 року в справі № 368/1301/20). 
Застосоване до ОСОБА_7 передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого узгоджується із загальними засадами, є необхідним для попередження нових кримінальних правопорушень і підстав уважати його явно несправедливим через суворість немає. 
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваної ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційних скаргах, Суд не встановив.
Тому подані захисниками скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3