Справа № 190/356/26
Провадження №1-кп/190/90/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. П`ятихатки

П?ятихатський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 
за участю:
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 
прокурора - ОСОБА_3 
законного представника потерпілої - ОСОБА_4 
представника цивільного відповідача - ОСОБА_5 
обвинуваченого - ОСОБА_6 
захисника - ОСОБА_7 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті П?ятихатки кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62026170030000001 від 01.01.2026 року стосовно

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Стецівка Звенигородського району, Черкаської області, громадянин України, одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, перебуває на посаді водія 1 автомобільного відділення автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант»,-

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.415 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_6 скоїв порушення правил володіння спеціальної машини, що спричинило загибель потерпілого, за наступних обставин.
ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, перебуваючи на посаді водія 1 автомобільного відділення автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», діючи зі злочинною недбалістю, в порушення вимог ст.ст. 19, 68 Конституції України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року, п. 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, 01.01.2026 приблизно о 06.00, керуючи технічно справним автомобілем марки БВМ 6АМ420 номерний знак НОМЕР_2 на чорному фоні, який відповідно до реєстраційного талону НОМЕР_3 від 26.05.2025, належав військовій частині НОМЕР_1 та відносився до спеціальної машини, рухався поза межами населеного пункту, в темний час доби, на сухому асфальтобетонному покритті проїзної частини автодороги М-30, поблизу м. П`ятихатки, Кам`янського району, Дніпропетровської області в напрямку м. Дніпро з боку м. Олександрія, зі швидкістю 50 км/год., маючи реальну можливість виконати вказані норми, діючи зі злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявляючи неуважність до дорожньої обстановки, заснув за кермом, втратив контроль над керуванням вказаного транспортного засобу, внаслідок чого виїхав на ліве узбіччя де рухався пішохід ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - військовослужбовець Центру спеціального призначення «Омега» Національної гвардії України, в результаті чого здійснив наїзд на останнього, виїхав в кювет та зупинився, внаслідок чого пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з розтрощенням кісток склепіння та основи черепу, наявністю субдуральних гематом в лобних ділянках та тім`яній ділянці правої півкулі головного мозку; субарахноїдальних крововиливів на рівні лобних ділянок обох півкуль головного мозку; розтрощення мозкової речовини на рівні потиличної ділянки правої півкулі; внутрішньо-мозкового, внутрішньошлуночкового крововиливу правої півкулі головного мозку; закритої травми грудної клітки у вигляді прямих переломів 1-12-го ребер по задньо-підпахвовій лінії ліворуч з яких 4-6 з ушкодженням пристінкової плеври, по біля грудинній лінії 1-5 ребер праворуч, по задньо-підпахвовій лінії 11 ребра праворуч та по біля хребтовій лінії 1-го ребра праворуч; непрямих переломів 7-9 ребер по сердньо-підпахвовій лінії ліворуч: забоєм легень з масивними крововиливами по боковим та заднім поверхням; щілиноподібного вигляду ушкоджень на рівні нижньої долі лівої легені, травматичного гематораксу 315мл, закритої травми черевної порожнини з множинними щілиноподібного вигляду ушкодженнями передньої та передньо- діафрагмальної поверхні правої долі печінки; множинних щілиноподібного вигляду розривів капсули та тканини селезінки, крововиливу в порожнину малого сальника; щілиноподібного вигляду розривів висхідного відділу товстого кишковика; закритого перелому між 12-м грудним та 1-м поперековим відділах хребта; садна в лобно-тім`яній ділянці голови в центрі та дещо ліворуч; травматичної ампутації лівої верхньої кінцівки на рівні ліктьового суглобу; саднень невизначеної форми в ділянці лівого плечового суглобу по передній поверхні; множинних саднень лінійної форми уривчастого характеру на лівій боковій поверхні грудної клітки з переходом на передню поверхню черевної стінки і в центрі та переважно ліворуч; масивного дефект шкіряних покровів та м`яких тканин в ділянці промежини через пахову зморшку в напрямку знизу в верх зліва на право в порожнину якого вистоять відламки кісток тазу, петлі тонкого та товстого кишковика з дефектами кишок, статевий член та яєчка; веретеноподібної форми рани в верхній третині лівого стегна по передньо-внутрішній поверхні; садна продовгуватої форми на лінії між верхньою та середньою третинами лівої гомілки; 2 (двох) саднень продовгуватої форми в ділянці правої гомілки на рівні середньої та верхньої третини по передній поверхні, які в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм як небезпечні для життя, від яких потерпілий ОСОБА_8 загинув на місці події.
Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з ДТП.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину свою в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України визнав повністю, не заперечує обставини вчиненого, що зазначені в обвинувальному акті, підтвердив що викладене в обвинувальному акті відповідає дійсності. Також пояснив, що він є військовослужбовцем і 01.01.2026 року виконуючи наказ керівництва, керуючи спеціальним автомобілем, виїхав з міста Новомиргород Кіровоградської області у напрямку м.Дніпро. Перед знаком "Дніпропетровська область" зупинився на відпочинок. Приблизно 2,5 год. відпочив і почав рухатися далі. При цьому він не був втомлений, почував себе добре. Проїхавши по дорозі приблизно 40 км, автомобіль опинився в кюветі. Як це сталося, він не зрозумів. Він виліз з автомобіля і побачив, що до автомобіля наближається чоловік, одягнутий в цивільний одяг, який запитав у нього, чи все добре. Потім на узбіччі вони разом виявили тіло чоловіка, який був одягнутий у військову форму, без ознак життя. В скоєному щиро розкаявся, просить суд суворо його не карати. Також просив вибачення у законного представника неповнолітньої потерпілої за вчинене ним кримінальне правопорушення.
Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_4 в судовому засіданні подала письмове клопотання про відмову від позову, який був заявлений її неповнолітньою донькою ОСОБА_9 про стягнення з ВЧ НОМЕР_1 моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Щодо міри покарання, яке належить застосувати до обвинуваченого, вважає, що йому необхідно призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі та не наполягає на його суворому покаранні.
Представник цивільного відповідача - ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_4 та просить провадження в частині цивільного позову закрити. 
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, суд вважає можливим, відповідно до положень ст.349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечують прокурор, законний представник неповнолітньої потерпілої та обвинувачений, правильно розуміючи зміст даних обставин і в них немає сумнівів у добровільності їх позиції.
Учасникам процесу роз`яснено, що в такому разі вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
За таких обставин суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_6 доведеною, а його дії в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України за ознаками: порушення правил водіння спеціальної машини, що спричинило загибель потерпілого, кваліфіковано правильно.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, в скоєному щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем служби, є військовослужбовцем ЗСУ.
До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 суд відносить визнання своєї вини, щире каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.
Під час вирішення питання щодо міри покарання, яке належить застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 , судом враховуються правові позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), згідно до яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значними, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».
Відповідно до приписів ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
На підставі викладеного, враховуючи позицію законного представника неповнолітньої потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.415 КК України, у виді службового обмеження. 
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Отже,покарання яке призначається судом обвинуваченому, буде достатнім для досягнення його цілей, буде відповідати даним про особу обвинуваченого, принципу Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод - пропорційності обмеження прав людини та досягнення легітимної мети покарання.
Щодо цивільного позову, заявленого неповнолітньою потерпілою, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у звязку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Зважаючи на те, що законний представник неповнолітньої потерпілої відмовилась від позову, суд вважає за можливе прийняти таку відмову та закрити провадження в частині цивільного позову. 
Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення експертиз, відповідно до ст.124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого.
Керуючись ст. 367, 368,373 КПК України суд, -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України та призначити покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 1 (один) рік із відрахуванням у дохід держави 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення ОСОБА_6 .
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 6239 (шість тисяч двісті тридцять дев`ять) грн. 80 коп.
Прийняти відмову законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_4 від позову до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та закрити провадження в частині цивільного позову. 
Речові докази по кримінальному провадженню, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити на зберіганні в матеріалах провадження.
Вирок може бути оскаржений з урахуванням положень ст.394 КПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі її подання, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя П?ятихатського районного суду 
Дніпропетровської області ОСОБА_1