ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/3428/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2025 у справі (суддя Мілєва І.В.), повний текст рішення складено 01.09.2025
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Дніпро
до Приватного акціонерного товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області
про стягнення 100 028,28 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

В червні 2025 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення 100 028,28 грн, з яких: 93588,24 грн - плата за користування вагонами, 6440,04 грн - збір за зберігання вантажу.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2025 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь АТ «Українська залізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» 103 056,28 грн, а саме: 100 028,28 грн, з яких: 93 588,24 грн - плата за користування вагонами, 6 440,04 грн - збір за зберігання вантажу, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду відповідач оскаржує його в апеляційному порядку та просить: рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2025 у справі № 904/3428/25 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга ПРАТ «Північний ГЗК» обґрунтована тим, що позивач безпідставно нарахував плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу за період дії воєнного стану, не врахувавши вимоги телеграмного розпорядження АТ «Укрзалізниця» від 05.04.2022 № ЦМ-13/693, яким передбачено безумовне невключення до часу користування вагонами періоду дії комендантської години та відповідне звільнення замовника від плати за цей час. 
На думку апелянта, факт дії комендантської години є загальновідомим і не потребує доказування, а відсутність актів форми ГУ-23 не може бути підставою для відмови у застосуванні зазначених пільг, оскільки обов`язок їх складання покладено на позивача. При цьому суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача обов`язок доводити обставини, які не залежать від нього, та не дослідив причин невиконання позивачем вимог власного розпорядження. 
Крім того, суд не надав належної оцінки доводам про порушення позивачем умов договору експлуатації під`їзної колії, зокрема подачі вагонів понад погоджені обсяги, що спричинило їх затримку з незалежних від відповідача причин, а також не врахував заперечення відповідача, зафіксовані у відомостях форми ГУ-46. 
Апелянт також вказує, що позивач у позовній заяві не навів належного правового обґрунтування правомірності нарахувань та не спростував заперечення відповідача. 
У зв`язку з наведеним скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до безпідставного задоволення позову, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві заявив клопотання про поновлення строку на його подання, посилаючись на те, що ухвалою апеляційного суду йому було встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву, однак фактична можливість реалізувати це право була обмежена. Зокрема, представнику позивача доступ до матеріалів справи в підсистемі «Електронний суд» було надано лише 20.11.2025, тобто із запізненням, у зв`язку з чим лише з цього моменту він зміг ознайомитися зі змістом апеляційної скарги та належним чином підготувати відзив.
Відтак позивач вважає, що пропуск процесуального строку зумовлений об`єктивними та незалежними від нього причинами, і просить суд поновити такий строк і прийняти відзив до розгляду.
Апеляційний суд, оцінюючи наведені обставини, дійшов висновку про їх поважність, виходячи з того, що своєчасне подання відзиву було фактично унеможливлене через несвоєчасне надання доступу до матеріалів справи в електронній системі, що не залежало від волі позивача. З огляду на це, а також з метою забезпечення принципів змагальності сторін і реалізації права на подання процесуальних документів, суд визнає причини пропуску строку поважними, поновлює строк на подання відзиву та приймає його до розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу здійснено відповідно до чинного законодавства, умов договорів та Правил користування вагонами і контейнерами. 
Позивач визнає існування телеграмного розпорядження № ЦМ-13/693 від 05.04.2022, однак наголошує, що звільнення від плати можливе лише у випадку, коли затримка вагонів безпосередньо спричинена обставинами, передбаченими цим актом, і за умови їх належного документального підтвердження актами форми ГУ-23, які повинні містити конкретні причини затримки. У спірному випадку, за твердженням позивача, затримка вагонів виникла виключно з вини відповідача через скупчення раніше прибулих і не забраних ним вагонів, про готовність яких відповідач був належним чином повідомлений, а тому підстав для застосування пільг, пов`язаних із комендантською годиною, не існувало.
Позивач також зазначає, що сама по собі наявність комендантської години не є безумовною підставою для звільнення від плати, оскільки вона не зупиняє діяльність підприємств і не впливає на виробничі процеси сторін, які продовжують працювати у цілодобовому режимі, а відповідні обмеження стосуються лише перебування осіб у громадських місцях. 
Крім того, правила не передбачають диференціації часу простою вагонів залежно від доби, а затримка тривала безперервно як у денний, так і у нічний час.
Посилання відповідача на зазначене розпорядження, на думку позивача, є вибірковим та таким, що не враховує його зміст у сукупності з фактичними обставинами справи.
Щодо доводів про подачу вагонів понад добові заявки, позивач вказує, що спірні вагони є власними або орендованими відповідачем, а їх подача та планування перевезень здійснюється самим відповідачем у взаємодії з власниками вагонів без участі залізниці, яка виконує лише функцію перевізника. Відтак відповідальність за накопичення вагонів і їх несвоєчасне прийняття покладається на відповідача. 
Також позивач підкреслює, що перелік підстав для звільнення від плати, визначений Правилами користування вагонами, є вичерпним і не охоплює обставин, на які посилається відповідач.
У зв`язку з викладеним АТ «Укрзалізниця» вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, такими, що спростовуються матеріалами справи, та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі – залізниця, позивач) та ПрАТ «Північний ГЗК» (далі – Комбінат, відповідач) укладено договір № ПР/М-17-2/14-744/НЮдч від 14.12.2017 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, яка примикає до станцій Терни та Рядова регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
Згідно з п. 1 договору, під`їзна колія експлуатується на умовах договору та відповідно до Статуту залізниць України й Правил перевезень вантажів залізничним транспортом України; її межі визначені маневровими світлофорами на станціях Терни (М10, М8, М6) та Рядова (вхідний світлофор Чк). Розгорнута довжина під`їзної колії становить 268 700 погонних метрів (п. 2).
Рух поїздів здійснюється відповідно до Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкцій з обслуговування під`їзних колій та сигналізації (п. 4). 
Пунктом 5 договору встановлено порядок здавання вагонів зі станцій Терни та Рядова із визначеними інтервалами часу залежно від типу вагонів, включаючи порожні хопери (2 години), порожні напіввагони для концентрату та обкотишів (2,5 години), вагони з небезпечними вантажами класу « 1ВМ» (не пізніше 2 годин) та інші – за попереднім повідомленням та реєстрацією у Книзі повідомлень форми ГУ-2.
Пункти 6 і 8 договору визначають порядок подачі вагонів локомотивом залізниці на станції Терни та Рядова і передачі їх локомотивом власника колії, а також порядок повідомлення про готовність вагонів до забирання відповідно до правил користування вагонами і контейнерами (наказ Мінтрансу № 113 від 25.02.1999).
Середньодобова переробна спроможність вантажних фронтів та порядок розрахунку часу перебування вагонів на під`їзній колії визначені пунктами 11 – 12 договору та додатковою угодою № 2 від 14.06.2019. 
Загальний термін перебування всіх вагонів на під`їзній колії – 15 год. Відстань для нарахування збору за подачу і забирання вагонів встановлена 0 км (п. 13). 
Пунктом 14 визначено обов`язок Комбінату сплачувати залізниці плату за користування вагонами відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами та Тарифного керівництва № 1, а також збір за зберігання вантажів у разі затримки вагонів з причин, залежних від Комбінату. Власник колії несе відповідальність за схоронність вагонного парку (п. 15), а договір діє з 23.12.2017, із подальшими змінами строку дії відповідно до додаткових угод № 6 – 8 (до 30.06.2025).
Крім того, 01.07.2020 між сторонами укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (договір перевезення), яким визначено, що замовник зобов`язаний сплачувати перевізнику плату за користування вагонами (пункти 2.1.4. – 2.1.7., 3.4. – 3.4.3. договору перевезення), здійснювати розрахунки на підставі накладних, накопичувальних карток та відомостей за формами ФДУ-92, ГУ-46, ГУ-46к, ГУ-46а та дотримуватись правил користування вагонами і контейнерами.
У січні 2025 року залізницею були прийняті до перевезення на адресу Комбінату порожні власні вагони та вагони перевізника зі станції Терни. 
Відповідно до актів загальної форми ГУ-23, вагони своєчасно не забрані на під`їзну колію Комбінату. 
На підставі наказів залізниці №№ 122, 127, 135, 141, 149, 153 від 21 – 27.01.2025 затримано вагони на станціях П`ятихатки, Савро та Рядова через неможливість їх приймання станцією Терни внаслідок скупчення вагонів і несвоєчасного вивільнення колій з боку Комбінату. Позивач своєчасно повідомляв відповідача про готовність передати вагони (ст. 42 Статуту залізниць України).
На підставі зазначених обставин залізницею розраховано та заявлено до стягнення плату за користування вагонами в сумі 93 588,24 грн (за формою ГУ-46) та збір за зберігання вантажу в сумі 6 440,04 грн (накопичувальні картки ФДУ-92), які відповідач не сплатив. Відомості та картки були підписані ним із запереченнями, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції у даній справі ґрунтується на комплексі норм законодавства, нормативних актів та судової практики, що регламентують порядок та умови експлуатації залізничних під`їзних колій, порядок оформлення затримки вагонів та нарахування плати за користування ними і збір за зберігання вантажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України (далі – ГК України та ст. 909 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), договір перевезення вантажу передбачає зобов`язання перевізника доставити вантаж у пункт призначення у встановлений строк та видати його уповноваженій особі, а вантажовідправник або вантажоодержувач зобов`язані сплатити встановлену плату. 
Згідно з ч. 5 ст. 307 ГК України та ст. 908 і 920 ЦК України умови перевезення та відповідальність сторін визначаються транспортними статутами і нормативними актами, що регламентують перевезення залізничним транспортом, зокрема Статутом залізниць України , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 та Правилами перевезення вантажів, затвердженими на його підставі, які є обов`язковими для всіх юридичних осіб (ст. 5 Статуту).
Статут залізниць України (ст. 46, 71, 119) визначає порядок безоплатного зберігання вантажів, експлуатації залізничних під`їзних колій, нарахування плати за користування вагонами і контейнерами, включно з часом затримки вагонів на станціях призначення та на підходах до них з причин, що залежать від вантажовідправника або вантажоодержувача. 
Правила користування вагонами і контейнерами (п. 3, 6, 8 – 10, 12, 14) регламентують порядок оформлення затримки вагонів, складання актів форми ГУ-23 та ГУ-23а, передачу повідомлень про затримку, облік часу користування вагонами та нарахування плати й збору за зберігання. 
Тарифне керівництво № 1 (Наказ Мінтрансу України від 26.03.2009 № 317, підп. 2.1, п. 2.6) встановлює розмір збору за зберігання власного або орендованого рухомого складу на своїх осях та порядок округлення неповної доби. 
Наказ Мінтрансу № 409 від 21.11.2000 регламентує порядок складання відомостей плати за користування вагонами і контейнерами та накопичувальних карток, що підтверджують нарахування плати та зборів за зберігання. 
Апеляційний господарський суд, розглянувши матеріали справи, висновки суду першої інстанції, доводи сторін та надані ними докази, дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт затримки порожніх власних вагонів на підходах до станції призначення з вини вантажоодержувача.
Апеляційний суд встановив, що позивачем належним чином оформлені накази № 122 від 21.01.2025, № 127 від 24.01.2025, № 135 від 24.01.2025, № 141 від 25.01.2025, № 89 від 25.01.2025, № 149 від 26.01.2025, № 91 від 26.01.2025 та № 153 від 27.01.2025, акти загальної форми ГУ-23 та акти про затримку вагонів форми ГУ-23а, накопичувальні картки ФДУ-92, відомості форми ГУ-46 та Книгу форми ГУ-2 повідомлень про час подавання вагонів під навантаження або вивантаження. Дані документи підтверджують нарахування плати за користування вагонів у сумі 93 588,24 грн та збору за зберігання вантажу у сумі 6 440,04 грн.
Судом встановлено, що затримка вагонів відбулася через неможливість приймання їх станцією призначення з причин скупчення вагонів, що прибули на адресу відповідача, у зв`язку з несвоєчасним вивільненням колій та неприйняттям вагонів вантажоодержувачем, а позивач своєчасно повідомив відповідача про готовність залізниці передати вагони на під`їзну колію.
Доводи відповідача про нібито безпідставне нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу за період дії воєнного стану відхиляються, оскільки суд першої інстанції встановив, що позивач своєчасно повідомив відповідача про готовність залізниці передати вагони на під`їзну колію відповідача, та оформлені відповідні акти загальної форми ГУ-23 і форми ГУ-23а, а також накази про затримку вагонів (№ 122, 127, 135, 141, 89, 149, 91, 153) з вини вантажовласника (ПРАТ «Північний ГЗК»). Відсутність у актах посилань на комендантську годину або на телеграмне розпорядження АТ «Укрзалізниця» від 05.04.2022 № ЦМ-13/693 не звільняє відповідача від відповідальності, оскільки жодних документально підтверджених повідомлень про неможливість приймання вагонів у зв`язку з введенням комендантської години позивачу від відповідача не надходило.
Відсутність окремих посилань на воєнний стан чи комендантську годину у документах не може бути підставою для скасування рішення, оскільки матеріали справи підтверджують, що затримка вагонів відбулася з причин, що залежать від вантажоодержувача, а позивач діяв відповідно до встановлених правил та договору.
Доводи про нібито покладення на відповідача обов`язку доводити обставини, що не залежать від нього, не відповідають матеріалам справи. Судом правильно встановлено, що затримка вагонів відбулася через неможливість станції призначення прийняти вагони внаслідок неприйняття вагонів вантажоодержувачем та несвоєчасного вивільнення колій, що підтверджується оформленими актами та наказами.
Доводи про порушення позивачем умов договору експлуатації під`їзної колії, зокрема подачі вагонів понад погоджені обсяги, не підтверджуються матеріалами справи. З наданих доказів видно, що затримка вагонів не була спричинена надмірною подачею вагонів залізницею, а пов`язана з діями вантажоодержувача, що належать до кола обов`язків відповідача. Відомості форми ГУ-46 підтверджують нарахування плати за час користування вагонами та збір за зберігання відповідно до встановленого порядку, без порушень з боку позивача.
Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ПРАТ «Північний ГЗК» та залишає без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2025 у справі № 904/3428/25 про стягнення з відповідача плати за користування вагонами в сумі 93 588,24 грн та збору за зберігання вантажу в сумі 6 440,04 грн, як таке, що прийняте з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2025 у справі № 904/3428/25 – залишити без змін.
Судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов