Справа № 444/3830/24 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р. Й. 
Провадження № 22-ц/811/3601/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 квітня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – Огорілка Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком, визнання особи такою, що втратила право на користування будинком,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 через свого представника адвоката Огорілка Ю.В. звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком, визнання особи такою, що втратила право на користування будинком.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому належить на праві власності будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Первинно, даний будинок належав мамі позивача ОСОБА_4 який він успадкував після її смерті. В даному будинку вже довгий період часу на підставі Договору найму житлового приміщення від 12 грудня 1985 року, проживає відповідач ОСОБА_1 . Даний договір найму втратив свою дію, так як 2 рази змінювались власники будинку та закінчився термін його дії. 
Вказує, що він будучи власником будинку із 2017 року не може належним чином користуватися ним, бо у ньому проживає ОСОБА_1 , який не є і не був членом сім`ї позивача, а є посторонньою для нього особою. Відповідач на протязі часу проживання, не платить орендної плати, витрати по сплаті податків за нерухомість, витрати на утримання та ремонт будинку. У травні 2024 року ОСОБА_3 було надіслано лист-пропозицію та копію договору найму, згідно яких, було запропоновано відповідачу проживати у будинку однак сплачувати щомісячно орендну плату та нести витрати на комунальні послуги. Жодної відповіді ОСОБА_1 на цей лист не надав. Відповідач ігнорує будь які пропозиції та уникає будь яких розмов, не сплачує орендну плату та продовжував в ньому проживати. Таким діями позивач чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком, який йому належить на праві власності.
З врахуванням наведених обставин позивач на підставі ст.ст.109, 116,150 ЖК України, ст.ст.317, 319,321,383, 391 ЦК України,просив:
усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві власності будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , із будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року, з врахуванням ували Жовківського районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_3 задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належним йому на праві власності будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Додатковим рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2025 року Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,40 грн., який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року оскаржили ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликаються на те, що ОСОБА_1 не має іншого житла та хворіє на тяжке онкологічне захворювання, є непрацездатною особою пенсійного віку, тому виселення його з будинку АДРЕСА_1 призведе до порушення його прав. 
Судом не надано належної правової оцінки чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві, відтак не встановлено нагальної необхідності у виселенні ОСОБА_1 з вищезазначеного будинку.
ОСОБА_1 має тісний зв`язок з місцем проживання, оскільки проживає там з 1959 року, а матеріали справи не містять доказів наявності у нього іншого житлового приміщення, придатного для проживання.
Тривалий час проживання в житлі, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Позивач не довів наявності перешкод у володінні чи користуванні спірним майном.
Просить рішення Жовківського районного суду від 17 вересня 2025 року скасувати, та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що термін договору найму на підставі якого ОСОБА_1 був вселений у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 закінчився у грудні 1990 року, інших договорів найму із відповідачем не укладалося.
Новий власник спірного будинку ОСОБА_3 у травні 2024 року скерував пропозицію ОСОБА_1 про укладення договору найму чи оренди будинку, однак останній відмовився від укладення таких договорів, що є підставою для задоволення позову.
З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 травня 2017 року ОСОБА_3 належить на праві особистої власності будинок за адресою АДРЕСА_1 . (загальна площа 406.1 м.кв., житлова площа 152.5 м.кв.).
Із витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31травня 2017 року вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 4622755600:02:015:0037, площею 0.13 га. цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .
Рішенням № 62 від 27 травня 1993 року комісією з питань поновлення прав реабілітованих при Жовківський районній раді вирішено повернути реабілітованій ОСОБА_6 будинок в АДРЕСА_1 у власність.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 1994 року ОСОБА_3 прийняв у спадщину будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу № 04-54/793/01 від 25 березня 2024 року відділу ЦНАП Куликівської селищної ради вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З Договору найму житлового приміщення у будинках місцевих рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР від 12 грудня 1985 року вбачається, що ОСОБА_1 був вселений у будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно п. 8 Договору найму житлового приміщення у будинках місцевих рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР від 12.12.1985 року, договір укладено на строк 5 років.
В травні 2024 року ОСОБА_3 скерував поштою ОСОБА_1 пропозицію/повідомлення із проектом договору оренди найму житлового приміщення від 25.05.2024 року. Згідно умов якого він пропонував на платній основі ОСОБА_7 користуватись будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Отже, як зазначено вище, ОСОБА_1 був вселений у спірний будинок за адресою АДРЕСА_1  у грудні 1985 року на законних підставах, відповідно до договору найму.
Новий власник зазначеного будинку ОСОБА_3 не бажає щоб ОСОБА_1 проживав у його будинку, а останній не має у власності чи користуванні іншого житла, є непрацездатною особою пенсійного віку, хворіє (з слів його представника на онкологічне захворювання)..
Статтею 41 Конституції України та відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
При вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але і необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою.
На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 01 березня 2023 року у справі №296/1389/21.
Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.
У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (частина перша статті 109 ЖК України).
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
У цій справі суд першої інстанції не встановив підстав для виселення ОСОБА_1 на підставі статті 116 ЖК України.
Статтею 8 Європейської конвенції із захисту прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus").
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі "Зехентнер проти Австрії"). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Іншими словами колегія оцінює: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; 3) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.
Відповідач ОСОБА_1 має тісний зв`язок з місцем проживання, за яким знаходиться будинок, оскільки проживає там з 1959 року, водночас відсутні докази, про те, що у його власності чи в користуванні є інше житлове приміщення придатне для проживання. Тому виселення ОСОБА_1 який хворіє і є пенсійного віку, із його єдиного житла без надання іншого житла зробить його безпритульною особою яка опинилася у складних життєвих обставинах. Тому таке втручання на може бути законним.
Таке втручання також не буде переслідувати й «суспільного інтересу» і не буде пропорційним.
На відміну від ОСОБА_1 - ОСОБА_3 має житло за адресою: АДРЕСА_2 , а також не перестає бути власником будинку в АДРЕСА_1 який перейшов йому у спадок від матері ОСОБА_4 . Загальна площа даного будинку 406,1 кв.м., а житлова 152,5 кв.м. При необхідності та бажанні ОСОБА_3 може проживати у своєму будинку не пересікаючись із ОСОБА_1 , оскільки останній не чинить йому у цьому перешкод.
Тому висновок суду першої інстанції про виселення відповідача із займаного житла без надання іншого суперечить ст.8 Європейської конвенції з прав людини, ст.47 Конституції України, нормам зазначеного цивільного та житлового законодавства. 
Вказаних обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_3 .
З врахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника адвоката Яцуляка Т.Р. підлягає до задоволення, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 17 жовтня 2025 року (яким було вирішено питання судових витрат) скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 вересня 2025 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком, визнання особи такою, що втратила право на користування будинком, – відмовити.
Компенсувати ОСОБА_1 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривень 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.