Справа № 162/1199/25
Провадження № 1-кп/162/57/2026

ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року селище Любешів
Любешівський районний суд Волинської області у складі
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 , 
представника потерпілої ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 02.11.2025 за №12025030530000591 про обвинувачення
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, розлученого, несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 Кримінального кодексу України (далі – КК України)
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 01.11.2025 близько 18 год 20 хв, перебуваючи у житловому будинку за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин зі своєю дружиною ОСОБА_7 , з якою він перебуває у сімейних відносинах (у розумінні п.3 ч.1 ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки таких дій у вигляді спричинення тілесних ушкоджень іншій людині, бажаючи настання цих наслідків, умисно наніс не менше одного удару долонею лівої руки в праву частину обличчя потерпілої, чим завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, та не менше одного удару кулаком лівої руки в ділянку правої руки потерпілої, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому діафіза п`ятої п`ясної кістки правої кисті, який відповідно до висновку судово-медичного експерта відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого (більше 21 дня) розладу здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України, а саме заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, повідомив суду про обставини та мотиви, вчиненого ним кримінального правопорушення та надав докази відшкодування шкоди потерпілій у розмірі 55000 гривень.
Потерпіла подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, у разі визнання обвинуваченим винуватості не заперечує щодо визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, наслідки судового розгляду у порядку, передбаченому ст.349 КПК України їй відомі та зрозумілі. При призначенні покарання ОСОБА_5 покладається на розсуд суду, не наполягає на його суворості.
Суд, з`ясувавши, що фактичні обставини справи, місця та часу події, про які зазначено в обвинувальному акті, обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником не оспорюються, беручи до уваги думку прокурора та представника потерпілої, які не заперечили проти проведення скороченого судового розгляду, дійшов висновку про недоцільність за таких обставин дослідження доказів відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України і судовий розгляд обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Разом з тим, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, у тому числі, щодо позбавлення права оскарження обставин в апеляційному порядку, суд перевірив, що учасники судового провадження та обвинувачений ОСОБА_5 , зокрема, правильно розуміють їх зміст. Крім того, враховуючи, що вищевикладені показання обвинуваченого ОСОБА_5 є чіткими та послідовними, у суду немає жодних сумнівів у добровільності позиції, яка ствердно висловлена обвинуваченим.
За таких обставин, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і кваліфікує його дії як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
До обставин, які пом`якшують покарання, суд відносить щире каяття та добровільне відшкодування шкоди потерпілій. 
Обставина, яка обтяжує покарання, – вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.
Відповідно до ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При призначенні покарання суд враховує, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_5 , згідно зі ст.12 КК України, є тяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного кримінального правопорушення, спосіб вчинення, мету та мотиви вказаного діяння, обставину, яка обтяжує покарання, а також висновок органу пробації, відповідно до якого рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства є середнім. Із урахуванням форми, виду, ступеня вини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України – у виді обмеженням волі на строк 1 рік 6 місяців.
Разом з тим, суд бере до уваги повне визнання вини обвинуваченим, відшкодування потерпілій завданої шкоди та її позицію щодо міри покарання, обставини, що пом`якшують покарання, характеризуючі дані вказаної особи, зокрема, ОСОБА_5 несудимий, документальні дані про звернення за психіатричною та наркологічною допомогою відсутні, скарги щодо його неправомірної поведінки до селищної ради від жителів громади не надходили.
На підставі викладеного, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд вважає можливим його виправлення без реального відбування покарання, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, яке буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначення такого покарання, на думку суду, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого злочину, відповідатиме його меті і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства, правами потерпілої та особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Разом з тим, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення щодо подружжя, беручи до уваги досудову доповідь органу пробації та позицію прокурора, суд дійшов висновку, що в інтересах потерпілої від кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, до обвинуваченого необхідно застосувати обмежувальні заходи, поклавши обов`язок, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, а саме направлення обвинуваченого для проходження програми для кривдників в межах строків визначених частиною третьою вказаної статті.
При цьому, інша позиція прокурора, висловлена в судових дебатах, щодо застосування обмежувального заходу передбаченого п.4 ч.1 ст. 91-1 КК України, а саме заборона листування, телефонних переговорів з потерпілою може створити перешкоди у реалізації батьківських обов`язків, зважаючи, що вказані особи є батьками двох спільних дітей, одна з яких є неповнолітньою, та унеможливить оперативне вирішення питань, пов`язаних з інтересами дітей з огляду на проходження потерпілою військової служби в лавах ЗСУ.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 не застосовувався.
Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Цивільний позов не заявлявся, процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. 50, 65-67 КК України, ст. 349, 373, 374, 392-395 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Визнати винуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ст.75, 76 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: 
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. 
Відповідно до п.5 ч.1, ч.3 ст.91-1 КК України, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 обмежувальний захід - направлення для проходження програми для кривдників строком на 3 (три) місяці.
Речові докази, а саме два скрін-шоти з додатку «Нова пошта» товаро-транспортної накладної № 59001491257006 – залишити в матеріалах справи.
Копію вироку негайно після його оголошення вручити обвинуваченому, прокурору. Інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.
Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з дня отримання його копії.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_8