Справа № 420/28574/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Потоцької Н.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання повторно розглянути заяву та призначити виплати,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому позивач просить:
визнати протиправними дії Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, які полягають неналежному розгляді заяви ОСОБА_1 від 04.03.2025 року про поновлення довідки ВПО та призначення виплат грошової допомоги для ВПО;
зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.03.2025 року щодо поновлення довідки ВПО, з урахуванням висновків суду;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути раніше подану заяву ОСОБА_1 щодо призначення виплати грошової допомоги для ВПО, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач, є студентом вищого навчального закладу в місті Києві, але фактично проживав в м. Олешки, за місцем реєстрації, а з лютого по серпень 2022 року знаходився разом із родиною в окупації.
На переконання позивача, дії Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації є незаконним та таким, що порушують право Позивача на належний соціальний захист.
Після скасування довідки ВПО, позивач неодноразово звертався до Відповідача із заявами, остання від 04.03.2025 року із проханням про проведення перевірки щодо відмови у виплаті допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам та поновлення довідки ВПО, передбачену Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 №332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», визнати рішення про скасування довідки ВПО протиправним та вимогою про повернення грошових коштів протиправними.
Також було надіслано скаргу до Національної соціальної сервісної служби України, щодо противних дій збоку Відповідача.
Процесуальні дії
Ухвалою суду від 02.09.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
17.09.2025 року за вхід.№ЕС/96887/25 надійшов відзив на позов Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому наголошено на необґрунтованості вимог позивача, оскільки на отримання довідки мають право особи, які після введення Указом Президента України №64 від 24.02.2022 року воєнного стану перемістились з території адміністративно-територіальної одиниці, на якій проводяться бойові дії та яка визначена в переліку, затвердженому розпорядженням КМУ від 06.03.2022 №204. Іншого, чинним законодавством не передбачено.
Тому, 24.03.2024 Рішенням №13/35-2406 Відповідача 1, Позивачу було скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3010-5002415912 від 16.12.2022 у зв`язку з тим, що стали відомі підстави, передбачені статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме те, що Позивач подав недостовірні відомості - проживав в Києві з 2021 року, до повномасштабного вторгнення у зв`язку навчанням на денній формі навчання у Київському Національному Лінгвістичному Університеті. Враховуючи, вищенаведене, рішення Відповідача було правомірне.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Наказ Мінрозвитку від 28.02.2025 №376 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", Олешківська міської територіальної громади Херсонської області з 24.02.2022 року є тимчасово окупованою територією України.
14.02.2025 ОСОБА_1 отримано довідку №3010-7002201156 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи
Рішенням Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.02.2025 №13/35-1656 скасовано довідку №3010-7002201156 від 14.02.2025 та внесено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Відмовлено у наданні допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
07.03.2025 року Управлінням соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації розглянута заява ОСОБА_1 від 04.03.2025 за реєстраційним №75135-009436271-452-30 та прийнято Рішення №13/35-2210, яким відмовлено у задоволенні заяви від 04.03.2025 ОСОБА_1 .
РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ
У рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний суд України роз`яснив, що положення ч.2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Разом з цим, приписами КАС України встановлено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Суд зазначає, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері правових відносин, про захист яких вони просять. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі №571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі №2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі №523/3612/16- ц, від 24 липня 2019 року у справі №760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах №464/4574/15-ц, №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі №287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц).
Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).
До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №264/4263/16-ц).
Право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15).
Така ж правова позиція викладена і у постанові Верхового Суду від 14 липня 2022 року по справі №340/2428/20.
Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.
Отже, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України.
Сукупність повноважень суду щодо розгляду та вирішення справ позначається спеціальним терміном «юрисдикція». У ч. 3 ст. 124 Конституції визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Суд має повноваження розглядати та вирішувати справу (має юрисдикцію), якщо має місце юридичний спір. Відповідно, відсутність юридичного спору свідчить про те, що суд не має повноважень вирішувати справу (ВС від 30.11.2022 справа №753/7476/16).
Як встановлено судом, 07.03.2025 року Управлінням соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації розглянута заява ОСОБА_1 від 04.03.2025 за реєстраційним №75135-009436271-452-30 та прийнято Рішення №13/35-2210, яким відмовлено у задоволенні заяви від 04.03.2025 ОСОБА_1 .
Разом з цим, позивач формує предмет позову у вигляді неналежного розгляду заяви від 04.03.2025 року про поновлення довідки ВПО та призначені виплат грошової допомоги для ВПО та зобов`язання Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації повторно розглянути заяву від 04.03.2025 року.
Проте, позивачем не враховано, що за результатами розгляду заяви від 04.03.2025 прийнято рішення від 07.03.2025 №13/35-2210, яке є адміністративним актом (актом індивідуальної дії), яке є чинним.
А отже, повторний розгляд заяви, за результатами якої прийнято рішення, суперечить приписам ЗУ «Про адміністративну процедуру» та КАС України.
При цьому, суд не надає правової оцінки фактичним обставинам справи щодо наявності/відсутності у позивача права на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, оскільки вимога про скасування рішення від 07.03.2025 №13/35-2210 позивачем не заявлена.
Суд відхиляє твердження позивача про наявність релевантної практики Одеського окружного адміністративного суду у подібних справах, зокрема у справах №420/7556/25 та №420/7558/25.
Так, у рішенні у справі №420/7556/25 предметом розгляду було визнання протиправним та скасувати рішення відповідача від 25.06.2024 №19.08-14/72, яким скасовано «статус внутрішньо переміщеної особи» та зобов`язання відповідача поновити статус «внутрішньо переміщеної особи» і виплату допомоги на проживання з 25.06.2024р.
У рішенні у справі №420/7556/25 предметом розгляду було визнання протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 25.06.2024 року №19.08- 14/71, яким скасовано статус внутрішньо переміщеної особи та зобов`язання Управління соціального захисту населення в Пересипському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради поновити статус внутрішньо переміщеної особи та виплату допомоги на проживання з 25.06.2024 року.
Верховний Суд у постанові від 26.06.2025 у справі №480/7154/24 виснував наступне: «… Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі №160/21190/21, від 15.02.2024 у справі №520/27906/21, від 17.04.2024 у справі №300/3779/23 та багатьох інших, підкреслював, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
49. Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 29.05.2018 у справі №800/341/17 та від 12.11.2019 у справі №9901/21/19 зазначила, що вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
50. У постанові від 22.02.2024 у справі №990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
51. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі №160/21190/21, від 17.04.2024 у справі №300/3779/23, від 15.02.2024 у справі №520/27906/21 та інші)…».
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання повторно розглянути заяву та призначити виплати – відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Управління соціальної та ветеранської політики Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (адреса: 03040, місто Київ, проспект Берестейський, буд. 5, ЄДРПОУ 37470057, ел. пошта: ruszn@shev.kmda.gov.ua)

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ЄДРПОУ 42098368)

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.