ОКРЕМА ДУМКА

судді Чернівецького апеляційного суду І.Б. Перепелюк 
07 квітня 2026 року        м. Чернівці
справа № 723/1202/25
провадження №22-ц/822 /361/26

в справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2025 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинська Ніна Валеріївна, про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення,

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинська Н.В., про визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позов обґрунтовано наступним. ОСОБА_4 03.10.2020 року позичив у позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 368 700 (триста шістдесят вісім тисяч сімсот) доларів США, про що власноруч написав боргову розписку, відповідно до умов якої ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг двома частинами: до 01.12.2020р. - 100 000 доларів США, та до 01.12.2021 року - 268 700 доларів США.
Однак в обумовлений в розписці строк ОСОБА_2 взяті в позику кошти не повернув, а тому ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.
Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.07.2023р. у справі №715/2331/23 (провадження № 2-з/715/4/23) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено відчужувати: 1/2 частку житлового будинку загальною площею 248,4 кв. м., житловою площею 105,4 кв. м., криницю № 1, огорожу № 2, ворота з хвірткою № 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2630141473060, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 516, посвідченого 26.01.2023р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г.; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,09 га, кадастровий номер 7324582000:01:001:1373, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2311880673245, за адресою Чернівецька область, Чернівецький район, с. Годилів та належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу № 516, посвідченого 26.01.2023р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.17.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.02.2024р. позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 368 700 доларів США та 13 420 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду, від 14.03.2024p. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.08.2024р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення судів першої інстанції залишено без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 19.11,2024р. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на час звернення із даним позовом, рішення Верховним Судом ще не прийнято.
На виконання рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.02.2024р. та додаткового рішенням від 14.03.2024р. судом 16.09.2024p. видано виконавчі листи.
17.09.2024р. ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця Коломійця В.К. із заявою про примусове виконання судового рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.02.2024р.
17.09.2024р. приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76073953. 
Однак, в процесі вчинення виконавчих дій, в тому числі перевірки наявності майна у боржника ОСОБА_2 , приватний виконавець повідомив позивача, що згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, останнє у нього відсутнє, зокрема, й 1/2 частка у житловому будинку та земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Як виявилось в подальшому, відповідач ОСОБА_2 відчужив вказане майно ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2024р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати договір купівлі-продажу від 27 червня 2024 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 3628, в частині продажу 1/2 (однієї другої) частки житлового будинку загальною площею 248,4 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., криниці № 1, огорожі № 2, воріт з хвірткою № 3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 (однієї другої) частки земельної ділянки площею 0,09 га, кадастровий номер 7324582000:01:001:1373, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою, недійсним. Відновити становище, яке існувало до порушення. 

Рішенням  Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.
Апелянт вважає дане рішення незаконним, необґрунтованим, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та винесеними з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
З цього приводу зауважує, що в позові ОСОБА_1 заявлено дві позовні вимоги : 
перша вимога - про визнання договору купівлі-продажу від 27 червня 2024 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3628, в частині продажу 1/2 (однієї другої) частки житлового будинку загальною площею 248,4 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., криниці № 1, огорожі № 2, воріт з хвірткою № 3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 (однієї другої) частки земельної ділянки площею 0,09 га, кадастровий номер 7324582000:01:001:1373, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою Чернівецька область, Чернівецький район, с. Годилів, недійсним та
друга вимога - про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки.
Щодо обрання способу захисту при оспорені фраудаторного правочину, то в постанові Верховного Суду у від 18.05.2022р. у справі № 643/15604/17, зроблено висновок, що належний спосіб захисту передбачає введення боржника у володіння майном, що ним було відчужено «на зло» кредитору. Так, при недійсності правочину з підстав його фраудаторності, належним способом захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення, що прямо передбачено пунктом 4 частиною другою статті 16 ЦК України, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, в якому він перебував до вчинення фраудаторного правочину.
Відтак, на думку апелянта, твердження суду про обрання позивачем неналежного способу захисту, є безпідставним.
Апелянт не погоджується з твердження суду про не доведення позивачем належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні, а також що сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.
Апелянт вважає, що та обставина, що в Державному реєстрі заборон та обтяжень не було відомостей про накладену заборону відчуження на спірне майно на підставі ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.07.2023р. не має для вирішення цієї справи правового значення.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , як учасник цивільних відносин (сторона договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27.06.2024р.), «вжив право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (укладення договору купівлі-продажу) використовувався ним для недопущення звернення стягнення на його єдине майно.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати договір купівлі-продажу від 27.06.2024р., в частині відчуження ОСОБА_2 належної йому 1/2 частки житлового будинку і земельної ділянки, як фраудаторний відноситься:
- момент вчинення договору - 27.06.2024р., тобто після постановления ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.07.2023р. про забезпечення позову (накладення заборони відчуження на житловий будинок та земельну ділянку), а також після відкриття ухвалою від 10.08.2023р. провадження у справі № 715/2449/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Окрім того, договір вчинено ОСОБА_2 після відкриття апеляційного провадження за його скаргою на рішення суду першої інстанції (ухвала Чернівецького апеляційного суду від 11.04.2024р.);
- ціна договору за житловий будинок 1 332 140,00 грн., а за земельну ділянку 43 153,00 грн. (п. 5 договору купівлі-продажу). Така вартість є явно заниженою, оскільки відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, згенерованої на офіційному веб-порталі Фонду державного майна України (https://evaluation.spfu.gov.ua), станом на 03.01.2025р. вартість будинку і ділянки ОСОБА_2 становить 5 072 714,19 грн. 
Зазначає, що в п. 6 договору купівлі-продажу продавці, в т.ч. ОСОБА_2 , стверджують, що земельна ділянка і житловий будинок на момент укладення договору в спорі та під забороною не перебувають, що не відповідало дійсності. Адже, відповідач ОСОБА_2 достеменно знав, що вказане майно перебуває під забороною відчуження відповідно до ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.07.2023р., а спір у справі ще не завершено.
Апелянт зазначає, що викладені обставини підтверджують, що договір купівлі-продажу від 27.06.2024р., в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 часток земельної ділянки та житлового будинку, є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору - позивачу ОСОБА_1 .

Під час апеляційного розгляду встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні обставини 
ОСОБА_4 03.10.2020 року взяв у борг у позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 368 700 доларів США, про що власноруч написав боргову розписку, відповідно до умов якої, зобов`язався повернути борг двома частинами: до 01.12.2020р. - 100 000 доларів США, а до 01.12.2021 року - 268 700 доларів США.
В обумовлений в розписці строк ОСОБА_2 взяті в позику кошти не повернув.
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу.
26.07.2023р. ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено відчужувати: 1/2 частку житлового будинку загальною площею 248,4 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., криницю № 1, огорожу № 2, ворота з хвірткою № 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2630141473060, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 516, посвідченого 26.01.2023р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г.; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,09 га, кадастровий номер 7324582000:01:001:1373, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2311880673245, за адресою Чернівецька область, Чернівецький район, с. Годилів та належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу № 516, посвідченого 26.01.2023р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.17.
14.02.2024р. рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 368 700 доларів США та 13 420 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду, від 14.03.2024p. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.
27.06.2024 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю дружини ОСОБА_2 , був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого, ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_3 купив житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 з розташованою під ним земельною ділянкою з кадастровим номером 7324582000:01:001:1373, за ціною 1 375 293,00 грн., про що був складений акт приймання-передачі.
27.08.2024р. постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення судів першої інстанції залишено без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 19.11.2024р. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 . 
На виконання рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.02.2024р. та додаткового рішенням від 14.03.2024р. судом 16.09.2024p. видано виконавчі листи.
17.09.2024р. ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця Коломійця В.К. із заявою про примусове виконання судового рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.02.2024р.
17.09.2024р. приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76073953. Однак, в процесі вчинення виконавчих дій, в тому числі перевірки наявності майна у боржника ОСОБА_2 , приватний виконавець повідомив позивача, що згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно останнє у нього відсутнє, зокрема, й 1/2 частка житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами апеляційного розгляду постановою Чернівецького апеляційного суду від 7 квітня 2026 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанцїї залишено без змін. 
Більшість членів колегії, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги, посилалась на те, що підстав вважати оспорений правочин фраудаторним, немає.

Не погоджуюсь з цим та вважаю, що такий висновок є помилковим, не відповідає вимогам закону, протирічить правовим позиціям Верховного Суду та порушує основні засади судочинства.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства ( постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 провадження № 61-22315сво18, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц провадження № 61-15813сво18).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 провадження № 61-11609сво23, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 провадження № 61-5252сво23).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 провадження № 61-3809св24, постанова Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 провадження № 61-2058сво23).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Щодо визнання правочину фраудаторним 
Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
В постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 провадження № 12-60гс21, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16. 
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України. У цьому Рішенні вказано: "Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) "використала / використали право на зло";
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 4 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24, провадження № 12-28гс25.
Важливим для кваліфікації правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 4 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24, звертає увагу на те, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором. 
Тягар доведення того, що спірні правочини не спрямовані на завдання шкоди кредиторові, створення перешкод у погашенні заборгованості перед ним, покладається на боржника.
Щодо аргументів апелянта про укладення договору купівлі-продажу під час заборони відчуження цього майна, звертаю увагу на наступне. 
Як встановлено, оспорений договір купівлі-продажу був укладений 27.06.2024 року, незважаючи на те, що ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26.07.2023р. заборонено відчужувати: 1/2 частку житлового будинку загальною площею 248,4 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., криницю № 1, огорожу № 2, ворота з хвірткою № 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2630141473060, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.02.2024р. позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 368 700 доларів США та 13 420 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду, від 14.03.2024p. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.08.2024р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення судів першої інстанції залишено без задоволення.
Крім того слід звернути увагу на наступне. Враховуючи ціни на ринку нерухомості в Чернівецькій області, придбання житлового будинку загальною площею 248,4 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., криницю № 1, огорожу № 2, ворота з хвірткою № 3, та земельну ділянку площею 0,09 га, за ціною 1 375 293,00 грн., не відповідає реаліям і така ціна є, безумовно, значно заниженою. 
На ці обставини посилається і апелянт, який на обгрунтування своїх аргументів надав довідку від 01.03.2025 року з веб сайту Фонду державного майна України з єдиної бази даних звітів про оцінку, щодо оціночної вартості спірного майна, яка становить 5 072 714,19 грн.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу. Відчуження земельної ділянки та будинку відбулося за ціною, значно нижчою ринкової. 
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає того, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.
Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Обов`язок з доказування наявності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, покладається саме на боржника, тобто на відповідача ОСОБА_2 . Однак відповідач не подав до суду жодних доказів наявності у нього доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, на які можна звернути стягнення для примусового виконання рішення суду.
Очевидно, що відповідач ОСОБА_2 «вжив право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався для недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Встановлені обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору. 
Саме в цій справі до обставин, які дозволяють кваліфікувати зазначений оспорюваний договір як фраудаторний відносяться зокрема : момент вчинення договору (під час дії ухвали суду про забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна, під час судового провадження, після ухвалення судом рішення про стягнення боргу), а також ціна в оспорюваному договорі купівлі-продажу (яка не відповідає ринковій та є безсумнівно значно заниженою ) та відсутність у боржника іншого майна.
Ці обставини, беззаперечно свідчать про фраудаторність оспорюваного договору купівлі-продажу, однак безпідставно залишені поза увагою судом як першої так і апеляційної інстанції. 
Отже, відповідач  ОСОБА_2 , маючи перед позивачем непогашені боргові зобов`язання, які підтверджені судовими рішеннями, усвідомлюючи можливість звернення стягнення на майно кредитором, відчужує його, як єдине своє майно, ще й за значно заниженою ціною. 
Очевидно, що ОСОБА_2 умисно діяв недобросовісно, маючи чітку мету, що таке відчуження єдиного майна призведе до неможливості виконання перед позивачем своїх боргових зобов`язань в порядку примусового виконання судового рішення.
Суди не звернули уваги, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.
Викладені обставини дозволяють зробити висновок, що договір купівлі-продажу від 27.06.2024р., в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частки земельної ділянки та житлового будинку, є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору - позивачу ОСОБА_1 .

Щодо способу захисту 
Звертаючись з позовом, позивач просив визнати правочин недійсним та відновити становище, яке існувало до порушення.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). 
Верховний Суд вже зауважував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні зокрема такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). 
При цьому, для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 провадження № 61-13013св23.
У справі, що переглядається, очевидно, що учасники цивільних відносин ( зокрема відповідач ОСОБА_2 , як сторона оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.06.2024 року)  «вжив право на зло», оскільки цивільноправовий інструментарій використовувався для унеможливлення звернення стягнення на його частку нерухомості і зумовив для позивача настання таких негативних наслідків. 
Вважаю, що обраний позивачем спосіб захисту, зокрема і відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах, оскільки це відповідає позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. 
За таких обставин, повністю погоджуюсь з аргументами апелянта. 
Вважаю, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову. 
Суддя І.Б. Перепелюк