ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1329/25 (461/10021/25) 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М., 
за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.
розглянувши матеріали справи № 907/1329/25 (461/10021/25)
за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк», м. Львів 
до відповідача Лузиної Алевтини Василівни, с. Тарнівці Ужгородського району Закарпатської області
про стягнення 292 533,79 грн заборгованості
у межах справи № 907/1329/25
за заявою ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
про неплатоспроможність
керуючий реструктуризацією: арбітражний керуючий Орбан Наталія Леонідівна

За участю представників:
позивача – не з`явився;
відповідача – Дубровська О.М., адвокат, ордер серії АО №1205491 від 17.11.2025;
керуючий реструктуризацією – не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
02 грудня 2025 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до Галицького районного суду міста Львова з позовом про стягнення з ОСОБА_1 292 533,79 грн заборгованості за договором кредиту №М35.34606.011506160 від 31.12.2024 року та ухвалою від 03.12.2025 справу №461/10021/25 прийнято до провадження Галицьким районним судом міста Львова та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В ході розгляду справи №461/10021/25 ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 16 січня 2026 року матеріали справи №461/10021/25 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 292 533,79 грн заборгованості передано за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області для розгляду в межах справи №907/1329/25 про неплатоспроможність боржника.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.03.2026 матеріали справи № 907/1329/25 (461/10021/25) передані для розгляду судді Лучку Р.М.
Ухвалою від 11 березня 2026 року Господарський суд прийняв справу № 907/1329/25 (461/10021/25) до провадження, постановив здійснювати розгляд справи № 907/1329/25 (461/10021/25) за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначив судове засідання у справі № 907/1329/25 (461/10021/25) на 26 березня 2026 року на 11:30 год.
Судове засідання відкладалося до 21.04.2026 у зв`язку з неявкою учасників справи та з огляду на подане відповідачем клопотання.
Відповідач в судовому засіданні 21.04.2026 заперечив проти задоволення позовних вимог в частині нарахованих позивачем процентів за користування кредитом, стверджуючи про відсутність первинних документів, на підставі яких такі нараховувалися банком.
В судове засідання 21.04.2026 представник позивача та керуючий реструктуризацією не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.
Позивач згідно з поданою суду заявою від 14.04.2026 просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.
Позатим, 21.04.2026 від керуючого реструктуризацією через «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з її зайнятістю в інших судових процесах в Ужгородському міськрайонному суді та через відсутність доступу до електронного суду по цій справі.
Розглядаючи подане арбітражним керуючим клопотання, суд враховує, що за приписами п. 2ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
При цьому, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України).
З урахуванням наведеного, зважаючи на повторну неявку керуючого реструктуризацією в судове засідання (26.03.2026 та 21.04.2026) безвідносно до причин такої неявки клопотання про відкладення до задоволення судом не підлягає.
При розгляді цього клопотання суд також враховує, що як ухвала від 11.03.2026 про прийняття Господарським судом справи № 907/1329/25 (461/10021/25) до провадження, так і ухвала від 26.03.2026 про відкладення судового засідання надсилалися судом до електронних кабінетів учасників справи, в тому числі й керуючого реструктуризацією (квитанції №6284793 від 12.03.2026, №6476973 від 27.03.2026 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС), а відтак в останньої були відсутні об`єктивні перешкоди в ознайомленні з матеріалами справи, в тому числі в електронному вигляді шляхом подання відповідного клопотання до суду, починаючи з 12.03.2026 року.
Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а відтак, з урахуванням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача та арбітражного керуючого за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин справи і вирішення спору по суті.
В порядку ст. 240 ГПК України скорочене рішення (вступна та резолютивна частини) проголошена судом в судовому засіданні 21.04.2026 року.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивача.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за Договором кредиту № М35.34606.011506160 від 31.12.2024 зобов`язань по поверненню отриманого кредиту, сплати відсотків за користування кредитом у визначений договором строк, у зв`язку з чим Банк скористався правом вимагати дострокового погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, розмір яких станом на 11.11.2025 становить 198 637,57 грн заборгованості по тілу кредиту та 93 896,22 грн відсотків, з вимогами про стягнення яких і заявлено цей позов до Господарського суду.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідачем не подано суду відзиву на позов. В той же час, за поясненнями представника відповідача, ОСОБА_1 не визнаються вимоги в частині нарахованих банком процентів за відсутності належного документального їх підтвердження.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
31 грудня 2024 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк», як Банком/Кредитодавцем та ОСОБА_1 , як Позичальником/Клієнтом укладено Договір кредиту № М35.34606.011506160 (надалі – Договір), за умовами п.п. 1.1.-1.4. п. 1 якого Банк надає Клієнту кредит на споживчі цілі, а Клієнт отримує його на таких умовах: тип кредиту мобільний-бонус; сума кредиту 200 000,00 грн; процентна ставка та тип % річних: 81 – фіксована; строк кредиту 60 місяців.
Відповідно до п. 1.6. Договору процента ставка є розміром плати за користування кредитними коштами, становить 81 річних, що складає 0,22 процентів у день та є фіксованою. Нарахування процентів здійснюється за методом «факт/факт» починаючи з дати надання кредиту. Графік позичальника (додаток № 1) до цього договору в розрізі сум погашення кредиту, процентів є невід`ємною частиною договору. Нарахування процентів припиняється після повного повернення всієї заборгованості за цим договором, а також у інших випадках передбачених законом. Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту.
Згідно з п. 1.7 Договору дата повернення кредиту – по 31.12.2029 включно. Повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок НОМЕР_2 , відкритий у банку (далі - рахунок) відповідно до порядку повернення кредиту згідно з додатком № 1.
У випадку коли Позичальник допустив прострочення платежу, з дня наступного за днем платежу згідно з Графіком, на прострочену суму кредиту нараховується процентна ставка 81% річних (п. 1.8. Договору).
Згідно з п. 2.21. Договору сторони дійшли згоди про те, що в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: а) детальний розпис складових орієнтованої загальної вартості кредиту та орієнтованої реальної річної відсоткової ставки; орієнтовна реальна річна процентна ставка, відсотків річних 116,04969052%, орієнтована загальна вартість кредиту становить 825 887,44 грн; б) графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; в) сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. Цей договір та додаток № 1 до договору були надані відповідачу для ознайомлення до моменту їх укладення.
Положеннями Додатку №1 до Договору (Графік щомісячних платежів) визначено щомісячну сплату Позичальником до другого числа календарного місяця, починаючи з 02.02.2025 (в останній місяць користування кредитом – до 31.12.2029) ануїтетного платежу в розмірі 13 749,00 грн (в перший місяць – 14 645,36 грн та в останній місяць – 13 800,08 грн) та пропорції його помісячного розподілу на часткове погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом.
Відповідно до п. 1.10. Договору Банк надає кредит Позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 200 000,00 грн на рахунок НОМЕР_3 Позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк». Датою видачі кредиту є дата зарахування кредитних коштів на рахунок Позичальника.
На виконання умов Договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 200 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями №10544685 від 31.12.2024, № 10544694 від 31.12.2024, за якими грошові кошти перераховано на рахунок Позичальника НОМЕР_3 .
Пунктом 11.1. Договору передбачено, що обов`язком Позичальника є, зокрема, повертати суму кредиту, сплачувати нараховані проценти в порядку, визначеному в п.п. 1.6., 1.7. цього договору, сплачувати інші платежі згідно умов договору, в тому числі згідно тарифів банку.
За позицією позивача, відповідачем неналежно виконувалися зобов`язання по своєчасному погашенню кредиту та сплати нарахованих процентів за користування кредитом у визначений в Додатку №1 до Договору (Графіку) строк, допустивши станом на 01.10.2025 прострочену заборгованість за тілом кредиту в сумі 1613,85 грн та прострочену заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 81 112,67 грн.
На підтвердження означених обставин суду надано виписки по рахунку Позичальника НОМЕР_2 , на якому здійснювався облік виданого кредиту, погашених кредиту та процентів за період з 01.01.2000 року по 10.11.2025 року, довідку-розрахунок заборгованості.
07 жовтня 2025 року позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 12.4.2/ М35.34606.011506160 від 01.10.2025 про усунення порушення кредитних зобов`язань протягом тридцяти днів з дня направлення даної вимоги шляхом дострокового повернення у цей строк усієї суми заборгованості за Договором – 292 533,79 грн, в тому числі 197 023,72 грн строкового основного боргу, 1613,85 грн простроченого основного боргу, 81 112,67 грн – прострочених процентів та 12 783,55 грн строкових процентів.
Надіслання означеної вимоги на адресу відповідача підтверджується списком згрупованих відправлень від 07.10.2025 та не заперечено відповідачем належними і допустимими доказами.
Несплата відповідачем заборгованості за Договором, яка відповідно до змісту позовної заяви та наданого суду довідки-розрахунку станом на 11.11.2025 становить 198 637,57 грн заборгованості по тілу кредиту та 93 896,22 грн по відсотках за користування кредитом стала підставою для звернення позивачем за захистом свого порушеного права до суду.
ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.
Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд зазначає, що за приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
На підставі вказаних норм права, враховуючи встановлені обставини справи належного укладення сторонами договорів в електронній формі, а також те, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису, суд дійшов висновку, що подані до суду позивачем паперові копії електронних доказів підтверджують укладення між сторонами договорів в електронній формі та підтверджують виникнення між учасниками Кредитного договору відповідних зобов`язань.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У відповідності до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 530 ЦК України також встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно приписів статті 193 ГК України (тут і надалі – ГК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Крім того, відповідно також до статті 599 ЦК України та статті 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.
Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Матеріали справи, а саме: платіжні інструкції №10544685 від 31.12.2024, № 10544694 від 31.12.2024, виписки по рахунку відповідача ІВАN НОМЕР_2 , на якому здійснювався облік виданого кредиту, погашених кредиту та процентів за період з 01.01.2000 року по 10.11.2025 року, довідка-розрахунок заборгованості станом на 11.11.2025 свідчать, що позивачем, як Банком належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за Договором щодо надання відповідачу, як Позичальнику строкового кредиту в розмірі 200 000,00 грн.
В той же час, за встановленими у справі обставинами та відповідно до вищенаведених виписок та розрахунків відповідачем порушено умови Договору щодо своєчасного (відповідно до графіку погашення Кредиту, що зазначений в Додатку 1 до Кредитного договору) погашення заборгованості за отриманим кредитом, сплатою відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 01.10.2025 прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «Ідея Банк» по тілу кредиту становила 1613,85 грн, по процентах за користування кредитом – 81 112,67 грн.
Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з п. 1.11.2. Договору передбачено, що у разі затримки Позичальником сплати частини кредиту та/або процентів на один календарний місяць, Банк має право вимагати дострокового повернення Позичальником кредиту в повному обсязі.
Сторони домовилися, що виникнення зобов`язання Позичальника достроково повернути Кредитору всю заборгованість за цим Договором з вказаних вище підстав, тягне за собою виконання всіх передбачених цим Договором платіжних зобов`язань Позичальника в строк, що зазначений у відповідній вимозі Банку, яка надсилається Позичальнику в порядку, передбаченому п. 16 цього Договору. В разі надіслання Банком вимоги про дострокове погашення заборгованості – термін повернення Кредиту та виконання інших грошових зобов`язань за Договором є таким, що настав.
У зв`язку з викладеним, в порядку п. 1.11.2. Договору, ч. 2 ст. 1050 ЦК України Банком 07.10.2025 надіслано на адресу Позичальника вимогу № 12.4.2/ М35.34606.011506160 від 01.10.2025, відповідно до якої позивач просив достроково в тридцятиденний термін з дати надіслання погасити усю наявну заборгованість за Договором в розмірі 292 533,79 грн, в тому числі 197 023,72 грн строкового основного боргу, 1613,85 грн простроченого основного боргу, 81 112,67 грн – прострочених процентів та 12 783,55 грн строкових процентів.
Таким чином, відповідно до встановленого у вимозі строку, суд висновує, що строк повернення (дострокового) кредиту за Договором закінчується 06 листопада 2025 року.
З урахуванням викладеного, вимога позивача про дострокове виконання зобов`язань за Договором відповідає вимогам чинного законодавства, умовам укладеного між сторонами Договору, право Банку вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором є таким, що ґрунтується на законі.
В даному контексті суд звертає увагу, що відповідно до зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №521/21255/13-ц правової позиції аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.
Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). До поручителя протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки не встановлено самим договором (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.
За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.
Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором в добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також частину другу статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.
Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.
За таких обставин, прострочена заборгованість Позичальника перед Банком за Договором по тілу кредиту становить 198 637,57 грн, що не заперечено відповідачем належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно. 
Щодо вимог про стягнення процентів.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При цьому, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, як і положення Кредитного договору, які передбачають зобов`язання Позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Таким чином, право Кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, як і обов`язок Позичальника їх оплачувати припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зазначила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Також, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Оцінюючи вимоги про стягнення з відповідача 93 896,22 грн заборгованості по відсотках за користування кредитом, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з Додатку №1 до Договору, довідки-розрахунку заборгованості станом на 11.11.2025, виписки по рахунку відповідача, вимоги про усунення порушень № 12.4.2/ М35.34606.011506160 від 01.10.2025 відсотки за користування кредитом відповідачу нараховані станом на 01.10.2025 та нарахування таких відсотків Банком здійснювалося з дати укладення Кредитного договору (31.12.2024) по 01.10.2025 року включно з урахуванням часткової сплати Позичальником нарахованих Банком в цей період відсотків в розмірі 27 069,36 грн.
З урахуванням, викладеного, беручи до уваги, що відсотки позивачем нараховані в межах строку кредитування (до 06.11.2025) та виходячи з встановлених у п.п. 1.3., 1.6..Договору розмірів, а відтак слід вважати документально обгрунтованою та такою, що відповідає умовам Кредитного договору, вимогам чинного законодавства заборгованість відповідача по відсотках за користування кредитом в сумі 93 896,22 грн, що нараховані по 01.10.2025, тобто в межах строку кредитування, виходячи з визначених у Кредитному договорі ставок, а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення судом шляхом стягнення означених сум з Позичальника.
Відхиляються в даному аспекті заперечення представника відповідача з посиланням на відсутність доказів на підтвердження нарахування процентів за користування кредитом, позаяк сам розмір процентів (81% річних), метод їх нарахування («факт/факт») щомісячний розмір та строк сплати визначено у п.п. 1.3., 1.6. Договору, Додатку №1 до Договору.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення в заявленому розмірі.
Щодо процедури неплатоспроможності.
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Закарпатської області із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Обґрунтовуючи заяву зазначає, що у неї відсутні фінансові можливості погашати вимоги кредиторів, які виникли на підставі кредитних договорів.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/1329/25 визначено головуючого суддю Андрейчука Л.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2025 року.
Ухвалою від 26 листопада 2025 року суд прийняв до розгляду заяву про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , призначив підготовче засідання на 15 січня 2026 року.
Ухвалою від 15 січня 2026 року учасників справи повідомлено, що наступне підготовче засідання у справі відбудеться 12 лютого 2026 року.
У підготовчому засіданні 12 лютого 2026 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі №907/1329/25 про неплатоспроможність боржника – фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , введення процедури реструктуризації боргів боржника – фізичної особи ОСОБА_1 , призначення керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Орбан Наталії Леонідівни.
Крім того, означеною ухвалою судом, зокрема, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, встановлено керуючому реструктуризацією процесуальні строки для подання відомостей про результати розгляду вимог кредиторів, проведення зборів кредиторів, підготовки та подання на затвердження плану реструктуризації та призначено на 15 квітня 2026 року проведення попереднього засідання у цій справі.
12 лютого 2026 року суд офіційно оприлюднив оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. У вказаному оголошенні, серед іншого, зазначено строк подання заяв кредиторів з вимогами до боржника - протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
У зв`язку з призначенням судді Андрейчука Л.В. на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду, розпорядженням керівника апарату суду від 04.03.2026 року № 02-02/42/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи №907/1329/25.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/1329/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 04.03.2026 року.
Ухвалою від 09 березня 2026 року суд постановив прийняти справу № 907/1329/25 прийняти до провадження та призначив попереднє засідання на 15 квітня 2026 року о 10:00 год.
На даний час справа № 907/1329/25 перебуває на стадії реструктуризації боргів боржника.
Реструктуризацією боргів боржника є судова процедура у справі про неплатоспроможність фізичної особи, що застосовується з метою відновлення платоспроможності боржника шляхом зміни способу та порядку виконання його зобов`язань згідно з планом реструктуризації боргів боржника (ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства – надалі КУзПБ).
Пунктами 2 частини 1 статті 120 КУзПБ визначено, що з моменту відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника:
- пред`явлення кредиторами вимог до боржника та задоволення таких вимог може відбуватися лише в межах провадження у справі про неплатоспроможність та у порядку, передбаченому цим Кодексом;
- арешт майна боржника та інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про неплатоспроможність, а попередньо накладені арешти та обмеження можуть бути зняті на підставі ухвали господарського суду.
Подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб (ч. 1 ст. 122 КУзПБ).
Відповідно до ч. 1 ст. 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
За змістом ч. 3 ст. 45 КУзПБ заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; інформацію про заінтересованість кредитора стосовно боржника; перелік документів, що додаються до заяви.
До заяви в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.
Заява підписується кредитором або його уповноваженим представником.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача у справі.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Лузиної Алевтини Василівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, м. Львів, вул. Валова, буд. 11, код ЄДРПОУ 19390819) 198 637,57 грн (сто дев`яносто вісім тисяч шістсот тридцять сім гривень 57 копійок) заборгованості, 93 896,22 грн (дев`яносто три тисячі вісімсот дев`яносто шість гривень 22 копійки) процентів та 4388,01 грн (чотири тисячі триста вісімдесят вісім гривень 01 копійку) в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 22 квітня 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.