ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА 
справа № 753/26285/25
провадження № 1-кп/753/1222/26
В И Р О К 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" березня 2026 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді    ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесеному до ЄРДР за № 22025011000000181 від 4 липня 2025 року, відносно 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки АР Крим, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , несудимої, 
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_3 
прокурора      ОСОБА_4 ,
захисника  ОСОБА_5 , 
в с т а н о в и в:
У червні-серпні 2024 року, точна дата досудовим розслідуванням невстановлена, громадянка України ОСОБА_2 , перебуваючи на тимчасово окупованій території України (далі - ТОТУ) в Автономній Республіці Крим, точне місце знаходження досудовим розслідуванням не встановлене, розуміючи факт окупації Автономної Республіки Крим збройними силами рф, достовірно знаючи, що суверенітет України поширюється на всю її територію, Україна є унітарною державою, а територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, будучи маючи стійкий, виниклий за невстановлених досудовим розслідуванням обставин умисел, направлений на участь у проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території та у добровільному обранні до незаконних органів місцевого самоврядування, створених на тимчасово окупованій території, добровільно виявила бажання обратись депутатом т.зв. «Керченської міської ради Республіки Крим». Після чого, з її згоди, була висунута незаконно створеним на ТОТУ виборчим об`єднанням «Керченське місцеве відділення Кримського регіонального відділення Всеросійської політичної партії «Єдина росія», як кандидат у депутати Керченської міської ради Республіки Крим третього скликання по одномандатному виборчому округу № 10.
У подальшому, ОСОБА_2 , у період з червня 2024 року по 08 вересня 2024 року, перебуваючи на ТОТУ м. Керч АР Крим, діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, здійснювала передвиборчу компанію як кандидат у депутати т.зв. «Керченської міської ради Республіки Крим».
Рішенням «Територіальної виборчої комісії міста Керч Республіки Крим» від 09 вересня 2024 року № 211/1282-2 «Про результати виборів депутата Керченської міської ради Республіки Крим третього скликання по одномандатному виборчому округу № 10», ОСОБА_2 визнано обраним депутатом вказаної міської ради.
Рішенням «Територіальної виборчої комісії міста Керч Республіки Крим» від 10 вересня 2024 року № 213/1290-2 «Про загальні результати виборів депутатів Керченської міської ради Республіки Крим третього скликання», визнано вибори депутатів Керченської міської ради Республіки Крим третього скликання по єдиному виборчому округу та по одномандатним виборчим округам № 1-14, що відбулися, а результати виборів - дійсними.
Надалі, ОСОБА_2 , перебуваючи на ТОТУ м. Керч АР Крим, за результатами виборів, рішенням «Територіальної виборчої комісії міста Керч Республіки Крим» від 17 вересня 2024 року № 214/1292-2, зареєстрована депутатом «Керченської міської ради Республіки Крим» третього скликання, яка розташована за адресою: АР Крим, м. Керч, вул. Кірова, 17, чим довела до кінця свій злочинний умисел, направлений на участь у проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території та у добровільному обранні до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.
Отже, своїми умисними діями ОСОБА_2 сприяла та сприяє реалізації політики окупаційної влади рф на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

Оскільки, керуючись ч. 3 ст. 323 КПК України, судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia), вона показань суду не надавала, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавала.
Судовий розгляд проводився за обов`язкової участі захисника, який був забезпечений державою та користувався процесуальними правами обвинуваченої.
Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_2 до слідчого (прокурора) та суду, направлених йому повідомлень з приводу її прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що вона мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку вона розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути судженим в її присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного нею захисника, бути повідомленою про це право і мати призначеного захисника безплатно.
Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Суд уважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_2 , яка повинна знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою вона не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри ухилитися від правосуддя держави Україна. Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченої як учасника кримінального провадження, яке відбувається за її відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.
Суд же відповідно до ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, а ч. 1 ст. 337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

В судовому засіданні на підтвердження винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, були дослідженні наступні докази:
-повідомлення про вчинення кримінального правопорушення з додатками (т. 1 а.с. 105-137), відповідно до яких в ході проведення контррозвідувальних заходів, спрямованих на виконання завдань із здійснення державної безпеки, було отримано інформацію про те, що в діях гр. України ОСОБА_2 містяться ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, оскільки остання, перебуваючи на тимчасово окупованій території України АРК, взчла участь у проведенні окупаційною владою рф незаконних виборів на цій території, а також, була обрана до незаконних органів влади;
-протокол огляду від 3 квітня 2025 року з додатком (т. 1 а.с. 138-151), відповідно до якого за участю спеціаліста оглянуто дані у мережі «Інтернет», зокрема, зареєстрованого акаунту у соціальній мережі «ВКонтакте» (ІНФОРМАЦІЯ_2), де наявні фотозображення, текстові повідомлення, інтернет-посилання, у яких зафіксовані обставини про те, що гр. України ОСОБА_2 перебуває на ТОТУ в АР Крим, є діючим депутатом т.зв. «Керчінської міської ради Республіки Крим» від політичної партії «Єдина росія», здійснює депутатські повноваження;
-протокол огляду від 4 квітня 2025 року з додатками (т. 1 а.с. 152-182), відповідно до якого за участю спеціаліста оглянуто Яндекс диск, на якому розміщена інформація про проведення виборів 8 вересня 2024 року на ТОТ АР Крим в органах місцевого самоврядування (Керченської міської ради), на якому розміщені документи щодо реєстрації та обрання депутатом Керченської міської ради т.зв. Республіки Крим ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3
-протокол огляду від 13 червня 2025 року з додатками (т. 1 а.с. 201-212), відповідно до якого за участю спеціаліста оглянуто Інтернет браузер Yandex, при введені запиту ОСОБА_2 отримано інформацію на підтвердження того, що остання обійняла посаду депутата т.зв. «Керчінської міської ради Республіки Крим» від політичної партії «Єдина росія», здійснює депутатські повноваження;
-протокол огляду з додатками від 13 червня 2025 року (т. 1 а.с. 213-221), відповідно до якого за участю спеціаліста оглянуто Інтернет браузер «ВКонтакте», при введені запиту ОСОБА_2 отримано інформацію на підтвердження того, що остання обійняла посаду депутата т.зв. «Керчінської міської ради Республіки Крим» від політичної партії «Єдина росія», здійснює депутатські повноваження. Також, зазначено її номер мобільного телефону, день народження;
-висновок експерта від 17 липня 2025 року № СЕ-19/120-25/8327-ФП (т. 1 а.с. 226-234), на підтвердження того, що зображення особи ОСОБА_6 з «ОК ДМСУ» та інші зображення з Інтернет видань, зазначених раніше, належать одній особі;
-протокол огляду від 26 листопада 2025 року (т. 1 а.с. 235-250, т. 2 а.с. 1-25), відповідно до якого об`єктом огляду є Інтернет сторінка на Yandex - «Конституция Республики Крым», на якій міститься текст т.звю «Конституції Республіки Крим» прийнятої т.зв. «Державною Радою Республіки Крим» 11 квітня 2014 року;
-відповідь ДМС України (т.2 а.с. 53) на підтвердження того, що ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку до територіальних органів ДМС та їх територіальних підрозділів з питань оформлення ( у тому числі, замість втраченого або викраденого), обміну паспорта гр. України серії НОМЕР_1 , паспорта гр. України для виїзду за кордон53 серії НОМЕР_2 не зверталась.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження винуватості ОСОБА_2 сторона обвинувачення посилається, зокрема, на протоколи огляду сайтів та протоколи огляду інтернет-видань, якими підтверджується, що остання добровільно обійняла посаду депутата т.зв. «Керчінської міської ради Республіки Крим», у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі, в окупаційній адміністрації держави-агресора.
Правовий акт індивідуальної дії розміщений в мережі «Інтернет», сам по собі не є переконливим доказом його фізичного існування, тим більше реалізації, однак підстав для визнання таких доказів недопустимими і неналежними не вбачається, оскільки інформація взята з офіційний інтернет-сайтів органів державної влади рф, які загальнодоступні в мережі «Інтернет».
Огляд зазначених інтернет-сайтів здійснено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст. 237 КПК та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.
Враховуючи логічність, послідовність, узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані задокументовані дані про діяльність ОСОБА_2 достовірними доказами обвинувачення.
Будь-яких інших належних та допустимих доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Отже, дослідивши, оцінивши та перевіривши зібрані у кримінальному провадженні докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченої ОСОБА_2 суд уважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
З огляду на особливості даного кримінального провадження, окремої уваги потребує правова оцінка питання громадянства ОСОБА_2 та фактів з цього приводу.
Громадянство України ОСОБА_2 підтверджено дослідженими судом доказами та ніким із учасників судового розгляду не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.
Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).
За Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.
Як вбачається зі ст. 4 Закону рф № 6-ФКЗ від 21 березня 2014 року, з дня прийняття АР Крим до рф, тобто з 21 березня 2014 року, автоматично визнавалося громадянство рф у всіх громадян України, які постійно проживали на території АР Крим, за ними залишалося право протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України. Передбачені законодавством рф обмеження на заміщення державних посад особами, що мають громадянство іншої країни, на території АР Крим почали діяти лише після перебігу місяця з дня прийняття АР Крим до рф. 
Разом з тим, з урахуванням встановлених фактичних обставин, ОСОБА_2 , скориставшись правом зайняти посаду у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, фактично отримала за законодавством рф громадянство рф, як необхідну умову такої діяльності, тобто, з боку рф за нею автоматично визнається громадянство рф, і вона своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористалася.
Суд при цьому бере до уваги, що законодавство рф визначає підстави набуття та припинення громадянства рф, проте не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, в тому числі України.
Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст. ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_2 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця її проживання. Примусове автоматичне набуття нею, як громадянином України, яка проживає на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України. Через оголошену ОСОБА_2 у межах даного провадження підозру у вчиненні кримінального правопорушення не допускається і її вихід з громадянства України. Фактичне набуття ОСОБА_2 громадянства рф не впливає на зміст її правових відносин з Україною, за якими вона визнається лише громадянином України.
Будь-яких інших доказів про намір ОСОБА_2 відмовитись від громадянства України суду надано не було.

Також, суд звертає увагу, що окупація території АР Крим та встановлення на цій території окупаційних органів влади, мала відкритий характер, а тому ОСОБА_2 очевидно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом.
За таких обставин, суд уважає, що ОСОБА_2 , діяла з прямим умислом, так як остання керувалася виключно корисливим мотивом та хибним почуттям кар`єризму, використовуючи факт встановлення окупаційної влади на території АР Крим у своїх особистих інтересах, маючи на меті обійняти посаду у незаконних органах влади, створеними на тимчасово окупованій території.

На підставі викладеного, суд уважає доведеною винуватість ОСОБА_2 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме, колабораційній діяльність, тобто в участі громадянина України у проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території, у добровільному обранні до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів.
Призначаючи  ОСОБА_2  покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України, суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, вчинила правопорушення проти основ національної безпеки України в період встановленого в Україні воєнного стану, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченої, яка несудима, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, підвищену суспільну небезпечність даного кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, суд уважає необхідним призначити обвинуваченій  ОСОБА_2  покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 5 ст. 111-1 КК України, з конфіскацією усього належного їй на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах місцевого самоврядування.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення останнього та запобігання вчиненню нових правопорушень.

Також, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року (справа № 755/20615/25 т. 2 а.с. 37) накладено арешт на майно, належне ОСОБА_2 .
Ураховуючи, що ОСОБА_2 призначено покарання у виді конфіскації майна, суд уважає за доцільне залишити відповідні заходи забезпечення без змін, оскільки вони сприяють реалізації призначеного вироком додаткового покарання.

Керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд 
у х в а л и в:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, і призначити їй покарання у виді 9 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах місцевого самоврядування на строк 12 років.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_2  вираховувати з дня її фактичного затримання. 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати - вартість проведеної експертизи на суму 4457 грн. 00 коп.
Заходи забезпечення кримінального провадження, накладені ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року залишити без змін
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського Апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя ОСОБА_1