Єдиний унікальний номер справи № 705/707/23
Провадження № 22-ц/824/2636/2026 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В :

06 лютого 2023 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 08.11.2019 року о 22 год. 10 хв. в м. Умані по вул. Михайлівській, керуючи автомобілем «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечного інтервалу, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
23.12.2019 року постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП.
Власником транспортного засобу «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 , є позивач ОСОБА_1 .
Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент вказаної ДТП була застрахована у відповідача ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» за полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 3285186, діючий на 08.11.2019.
19.11.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування.
Відповідно до акту надання послуг №429 від 01.09.2021 виконавцем ТОВ «Бізнескомсервіс» були виконані роботи по ремонту автомобіля «BMW», д.н.з. НОМЕР_2 загальною вартістю 114 970 грн, у тому числі 19 161,67 грн. ПДВ, отже розмір матеріального збитку завданого позивачу склав 114 970 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 114 970 грн. та судові витрати.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 11 вересня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 19 лютого 2026 року з`явився представник позивача Пархета М. А. , який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання, призначене на 19 лютого 2026 року не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позовні вимоги зазначив, що факт настання дорожньо-транспортної пригоди та вина водія встановлені належними доказами; цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована відповідачем; разом із тим позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами звернення до страховика із повідомленням про настання страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування у встановленому законом порядку та строки; відсутні докази направлення, отримання та реєстрації відповідачем відповідної заяви і документів; надані позивачем копії документів не підтверджують виконання ним обов`язків, передбачених законодавством про обов`язкове страхування; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обов`язок доведення покладено на сторони; з урахуванням оцінки доказів у їх сукупності вимоги позивача є недоведеними, що виключає підстави для задоволення позову.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Апеляційним судом встановлено, що апелянтом у своїй скарзі заявлялися такі основні доводи:
- неотримання позивачем процесуальних документів - зокрема, ухвал суду; 
- порушення судом строків розгляду справи, а саме те, що після автоматизованого розподілу справи між суддями 28 липня 2023 року провадження було відкрито лише 28 серпня 2023 року. Апелянт вважає, що зазначене є підставою для скасування рішення суду;
- невчасне винесення рішення суду, яке відбулося 24 жовтня 2024 року, тобто нібито з порушенням шестидесятиденного строку розгляду справи, встановленого статтею 275 ЦПК України. 
Доводами апеляційної скарги зазначалося, що позивачем не отримувалися ухвали суду від 07 серпня 2023 року про залишення позову без руху, від 28 серпня 2023 року про відкриття провадження та від 15 січня 2024 року про подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Апеляційний суд зазначає, що представник позивача Пархета М.А. на день подання позову (позовна заява подана адвокатом через підсистему «Електронний суд») був, і наразі є учасником підсистеми «Електронний суд», та отримує всі судові рішення та судові документи безпосередньо у день їх винесення.
За приписами статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.
Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку.
Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, суд надсилає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.
Відповідно до довідок про доставку електронних документів Оболонського районного суду міста Києва до електронного кабінету представника позивача 
ОСОБА_1 - адвоката Пархети М. А. були надіслані судом першої інстанції в його особистий електронний кабінет та доставлені такі документи: ухвала від 07 серпня 2023 року доставлена 08 серпня 2023 року (а.с. 36); ухвала від 28 серпня 2023 року доставлена 31 серпня 2023 року.
Зазначене свідчить про підтвердження отримання стороною позивача відповідних процесуальних документів, а отже відсутності порушень з боку суду першої інстанції. 
Отже, доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення позивача про рух справи не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та нормами процесуального законодавства.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може слугувати підставою для скасування або зміни рішення суду лише за умови, що це порушення призвело до невірного вирішення справи по суті.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що апелянт у своїй скарзі не навів жодного обґрунтування, яким чином зазначені ном обставини впливають на вирішення справи по суті питання. При цьому представник позивача, Пархета М.А. , є учасником підсистеми «Електронний Суд» та отримував усі документи в електронному вигляді через свій електронний кабінет. 
Адвокат брав активну участь у судовому розгляді, подавав докази та пояснення безпосередньо в судовому засіданні, що свідчить про те, що сторона позивача належним чином реалізовувала свої процесуальні права, які не були обмежені судом першої інстанції.
Крім того, фактом відкриття апеляційного провадження шляхом прийняття апеляційної скарги до розгляду суд апеляційної інстанції в повній мірі поновив апелянту право на представлення своїх доводів та аргументів, забезпечивши йому можливість бути вислуханим судом. Таким чином, права апелянта, передбачені законодавством, у процесі розгляду справи не були порушені. Отже жодних підстав для визнання порушення прав апелянта судом першої інстанції апеляційний суд не встановив.
Що стосується термінів розгляду справи, апелянт не обґрунтував, чому те, що рішення винесено 24 жовтня 2024 року, хоча провадження було відкрито 28 серпня 2023 року, могло призвести до невірного вирішення справи по суті. Тобто, відсутнє будь-яке пояснення причин, через які нібито порушення строків розгляду вплинуло на законність або обґрунтованість судового рішення.
З огляду на викладене, встановлено, що апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про неправильне вирішення справи по суті через зазначені можливі процесуальні порушення. Відповідно, порушення зазначені апелянтом не можуть слугувати підставою для скасування або зміни рішення суду, яке ухвалене правильно та обґрунтовано.
Також апелянт зазначав, що він не згоден із рішенням суду першої інстанції, а саме з висновком про те, що недоведено факт звернення позивача до страхової компанії - відповідача.
На це колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
У даному випадку питання про звернення до страхової компанії було предметом безпосереднього дослідження в суді першої інстанції. Позивач намагався підтвердити цю обставину лише одним доказом - копією заяви, адресованої страховій компанії, яка додана до матеріалів справи (а.с. 10, зворот).
Суд першої інстанції оцінив зазначений доказ і встановив, що він є заявою, адресованою на ім`я товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ». Разом із тим позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують фактичне подання такої заяви та її отримання страховою компанією - зокрема реєстраційного номера, вхідного штампу, поштового відправлення або будь-якого іншого документа, який свідчив би про дату та факт звернення.
Таким чином, апеляційний суд не має підстав вважати, що зазначений документ був фактично поданий позивачем до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ».
Крім того, під час розгляду справи в апеляційній інстанції апелянт посилався на те, що відповідач не надав заперечень щодо факту звернення до нього із відповідною заявою.
Водночас такі доводи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, як вже зазначалось, відповідно до статей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
Стверджуючи про факт подання заяви до відповідача та про не заперечення відповідачем отримання такої заяви, позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така заява була направлена відповідачу та отримана ним. 
За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту направлення останнім заяви про страхове відшкодування відповідачу, відтак й наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування та визнання події що мала місце 08 листопада 2019 року страховим випадком.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько