ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 204/9880/23
провадження № 61-1404св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю., 

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у складі судді Самсонова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Космачевської Т. В., Максюти Ж. І., 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 купила у ОСОБА_2 частину житлового будинку, а саме 77/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 23/100 домоволодіння належать ОСОБА_3 , яка живе в ній. 
Зазначені 77/100 частини домоволодіння належали продавцеві ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 27 червня 2001 року, замість договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1985 року. 
На час продажу 77/100 частини домоволодіння ОСОБА_2 мешкав у м. Москві Російська Федерація, був громадянином Росії та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Оформлення купівлі-продажу 77/100 частини вказаного домоволодіння відбулося на підставі письмового договору у присутності свідків. Від ОСОБА_2 на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 
26 вересня 2003 року був складений договір про завдаток, у якому зазначається, що ОСОБА_5 передає ОСОБА_4 , яка діє за довіреністю від ОСОБА_2 , завдаток у розмірі 2 120,00 грн за купівлю частини будинку за указаною адресою. 
Згідно з розпискою, виданою 02 жовтня 2003 року представником продавця, ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 34 450,00 грн в рахунок купівлі-продажу частини будинку. 
25 жовтня 2003 року був укладений договір у простій письмовій формі в присутності свідків. 
У подальшому договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був. Позивачу було передано ключі від будинку. Відповідач у цьому будинку не проживав з 1987 року. Це підтверджується записами будинкової книги, де зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою 10 липня 1986 року, знятий з обліку 31 серпня 1987 року. 
Позивачка мешкає у будинку з моменту купівлі 77/100 частини домоволодіння дотепер. На цей час позивач проживає зі своєю онукою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є її опікуном. Несе всі пов`язані з проживанням у будинку витрати, регулярно сплачує комунальні платежі (газ, тепло, електропостачання тощо) та утримує будинок в належному санітарно-технічному стані.
Одержавши від покупця ОСОБА_1 грошові кошти за 77/100 частини домоволодіння, ОСОБА_2 для оформлення документів на зазначену частину домоволодіння в Україну з Росії не з`явився. 
Таким чином, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Сторони під час укладення письмового договору досягнули згоди з усіх його істотних умов, усі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу частини домоволодіння. Правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній законодавством України, чинним в 2003 році.
Ні заперечень, ні зауважень ніхто зі сторін з моменту укладення договору не заявляв. Будь-яких суперечок між сторонами немає. Протизаконних умов договір не містить. Сторони виконали всі наявні в договорі умови, проте частково порушена форма договору, оскільки при його оформленні не була дотримана нотаріальна форма. В телефонному режимі з відповідачем до 2014 року періодично зв`язок підтримувався. Представник за довіреністю ОСОБА_4 померла. З 2014 року позивачка намагалась зв`язатися з відповідачем для нотаріального посвідчення договору, однак зв`язок з відповідачем перервався. Позивач та свідок ОСОБА_7 намагалися знайти відповідача, однак це не вдалося. Під час судового розгляду з 2018 року до 2020 року в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська у справі № 204/7156/18, також намагалися зв`язатися з відповідачем, однак знайти відповідача за адресою проживання не вдалося. Дотепер, з невідомих позивачці причин, незважаючи на те що вона зробила все можливе для залучення відповідача до зазначеного питання, відповідач так і не зв`язався із позивачем, що можна розцінювати як ухилення від приведення договору у відповідність із нормами чинного законодавства, а саме нотаріального посвідчення договору.
Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю від продавця ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , щодо 77/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень 

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду. 

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду, погодився з висновком про відмову у задоволенні позову з підстав того, що наявними матеріалами справи не встановлено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

При цьому вважав висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з підстав недоведеності дійсності укладання договору купівлі-продажу та невизначеності часток домоволодіння помилковим. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

31 січня 2025 року ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 569/6427/16, постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 26 вересня 2003 року між ОСОБА_8 (паспорт серії № НОМЕР_1 , тимчасовий) на підставі довіреності та ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 ) укладено договір завдатку, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передала ОСОБА_8 завдаток в розмірі 2 120,00 грн, що еквівалентно 400,00 дол. США за курсом 1 дол/ 5,3 грн на 26 вересня 2003 року, в рахунок належних з неї 34 450,00 грн, що еквівалентно 6 500,00 дол. США за курсом 1 дол/5,3 грн на 26 вересня 2003 року за квартиру (будинок) на АДРЕСА_3 .

У пункті 4 договору задатку вказано, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений нотаріально через біржу не пізніше 20 жовтня 2003 року включно.
Відповідно до розписки від 02 жовтня 2003 року ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності у присутності свідків підтверджує, що взяла у ОСОБА_1 гроші у сумі 34 450,00 грн як оплату за будинок за адресою: АДРЕСА_3 , і від імені ОСОБА_2 заявляє, що будинок переходить у власність ОСОБА_1 і є її власністю безповоротно.

25 жовтня 2003 року укладено договір сторін, відповідно до якого ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2 за його довіреністю, продала частину вказаного домоволодіння ОСОБА_1 та отримала гроші у сумі 34 450, 00 грн. 

Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 08 липня 2005 року № 7719012 відомо, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису 67 в книзі 546) належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (договір дарування) - частка 23/100, та ОСОБА_2 (свідоцтво про право власності) - частка 77/100. У примітках зазначено, що для продажу 77/100 частини домоволодіння, що складається із: в житловому будинку літ. А-1 кв. АДРЕСА_4 , житловою площею 62,9 кв. м, сарай літ. Г, в загальному користуванні: огорожа, мостіння № 1-4, І, ІІ, убиральня літ. 3. Вартість - 27 873,00 грн (фактична) (а. с. 10).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи, що правочин вчинено 25 жовтня 2003 року, при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (тут і далі - в редакції Кодексу, що чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК Української РСР).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 220 ЦК України, оскільки зазначена норма набула чинності після укладення договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року, тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Проте застосування норм ЦК України до спірних правовідносин не вплинуло на правильність висновків судів про недоведеність факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Переглянувши в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального чи процесуального права, то касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - залишенню без змін.
Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов