ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м.Черкаси Справа № 925/1248/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Г.М.Скиби, за участю секретаря судового засідання А.М.Буднік, у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні суду розглянув справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до фізичної особи-підприємця Заволоки Марини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ),
за участю у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Управління внутрішнього аудиту (вул.Володимирська, 26, м.Київ, 01001)
про визнання недійсними додаткових угод до договору,
без участі повноважних представників сторін. 
13.10.2025 Військова частина НОМЕР_1 звернулася в Господарський суд Черкаської області із позовом до фізичної особи-підприємця Заволоки Марини Анатоліївни, у якому просила суд визнати недійсними додаткові угоди №1-24 від 26.06.2024 та №2-24 від 31.07.2024 до договору №96-24 від 21.05.2024, який укладений між позивачем та відповідачем. У позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2422,00 грн.
Ухвалами суду (суддя Кучеренко О.І.): від 20.10.2025 позовну заяву залишено без руху; від 27.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 25.11.2025; від 24.11.2025 задоволено клопотання відповідача про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції; від 24.11.2025 задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.01.2026, здійсненого у зв`язку із призначенням Кучеренко О.І. на посаду судді Центрального апеляційного господарського суду, справу №925/1248/25 передано для розгляду головуючому судді Г.М.Скибі.
Ухвалами суду: від 05.01.2026 прийнято справу №925/1248/25 до свого провадження, за ініціативою суду залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Адміністрацію Державної прикордонної служби України в особі Управління внутрішнього аудиту та проведення підготовчого засідання призначено на 29.01.2026; від 20.01.2026 задоволено заяву позивача від 20.01.2026 (вх.суду №962/26 від 20.01.2026) про участь представника у судовому засіданні у режимі відеоконференції; від 26.01.2026 задоволено заяву відповідача від 23.01.2026 (вх.суду №1216/26 від 26.01.2026) про участь представника у судовому засіданні у режимі відео конференції.
Підготовче засідання 29.01.2026 не відбулось з огляду на відключення у Господарському суді Черкаської області електромережі та неможливість забезпечити проведення засідання суду в режимі відео конференції. Проведення підготовчого засідання відкладено на 15:00 год. 18.02.2026.
При проведенні підготовчого засідання 18.02.2026 представник позивача в режимі відеоконференції не зміг приєднатися по звуковому каналу та не мав зв`язку з залом судових засідань та іншими учасниками справи, що порушує принцип диспозитивності та змагальності процесу. 
Проведення підготовчого засідання 18.02.2026 відкладено на 02.03.2026.
02.03.2026 підготовче провадження закрито та призначено судове засідання на 19.03.2026.
Представник позивача вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Вказує на підставу позову як виконання рішення ревізійної комісії Адміністрації ДПСУ про необхідність оскарження додаткових угод з відповідачем, оскільки Додаткові угоди не підкріплені об`єктивними доказами неможливості дотримання строків виконання договору №96-24 від 21.05.2024 – висновками Торгово-промислової палати тощо. Договір №96-24 від 21.05.2024 на момент звернення до суду є виконаним, військовою частиною майно згідно специфікації отримано в повному об`ємі, по окремих позиціях отримано майно кращої якості, ніж було обумовлено специфікацією Договору №96-24 від 21.05.2024. З відповідачем проведено повний належний грошовий розрахунок. 
Представник відповідача заперечив проти позову та вказав про відсутність порушеного права позивача, яке він намагається захищати в суді. Договір №96-24 від 21.05.2024 на закупівлю військовою частиною оснащення - виконано повністю. Грошовий розрахунок з відповідачем проведено повністю. Навіть відповідач виплатив неустойку на письмову вимогу позивача щодо прострочення постачання товару на кілька днів. Просить у позові відмовити та заявляє про необхідність відшкодування за рахунок позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу. 
Представник третьої особи позовні вимоги в підготовчому провадженні не підтримав, вказавши, що аудиторська перевірка не вимагала пред`явлення позову; натомість в судовому засіданні – вже вимоги підтримав та вказав, що ініціатива в пред`явленні позову - виключно командира частини. Військова частина є самостійною юридичною особою, самостійним суб`єктом господарювання, самостійною стороною договору №96-24 від 21.05.2024. До військової частини Адміністрацією ДПСУ не заявлялось вимог про необхідність звернення з позовом в суд, про необхідність визнання недійсними додаткових угод тощо. За наслідками аудиторської перевірки військової частини до відповідальності ніхто не притягувався. 
Інших доказів учасники не подали. Суд оголосив про перехід до стадії підготовки рішення та проголошення рішення в засіданні суду 01.04.2026.
Відповідно до ст.ст.233, 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.04.2026 приєднано до матеріалів справи вступну та резолютивну частини судового рішення – без їх проголошення.
Судом встановлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін та обставини:
Між військовою частиною НОМЕР_1 та ФОП Заволока М.А. за результатами відкритого тендеру укладено договір №96-24 від 21.05.2024 (а.с. 12-16) на постачання спеціального оснащення та інструменту.
Військова частина у спірних договірних відносинах виступає як заявник, покупець, платник. Повноваження командира частини на підписання спірного договору не поставлені під сумнів. Військова частина є самостійною юридичною особою та самостійним суб`єктом господарювання. 
ФОП Заволока М.А. у спірних договірних відносинах виступає як боржник, постачальник, виконавець за договором та отримувач коштів. 
Предметом договору є постачання позивачеві за плату спеціального інструменту та обладнання, визначеного специфікацією до договору (а.с. 17). 
Ціна договору становить 1828800 грн (без ПДВ) (розділ 3 договору, а.с. 14 зворот).
Оцінка взаємовідносинам сторін надана в рішенні №925/1565/24 Господарського суду Черкаської області від 20.02.2025. Рішення суду набрало законної сили. Рішення залишено без змін постановою ПАГС і ВС. Суд повторно не досліджує взаємовідносини сторін та не переоцінює їх відповідно до приписів п. 4 ст. 75 ГПК України.
Строк виконання договору (поставки товару) встановлено умовами договору до 01.07.2024 (п. 5.7. договору, а.с. 15). 
26.06.2024 відповідач звернувся до позивача з листом №2606/24 про укладення додаткової угоди на продовження строків постачання товару до 01.08.2024 у зв`язку з постійними обстрілами та через постійне відключення електроенергії (а.с. 19).
У зв`язку з затримкою постачання обладнання між сторонами (за ініціативою ФОП Заволоки) укладено додаткову угоду №1-24 від 27.06.2024 до основного договору щодо зміщення строку поставки – до 01.08.2024 (а.с. 18).
30.07.2024 відповідач звернувся до позивача з листом №1/1507 про укладення додаткової угоди на продовження строків постачання товару до 01.09.2024 у зв`язку з затримкою в транспортуванні товару від виробника в Україну. Процес імпорту товару в Україну та фактична передача товару у власність військової частини НОМЕР_1 значно ускладнений обставинами, пов`язаними з воєнною агресією російської федерації проти України, блокадою на Україно-Польському кордоні та дією на території України правового режиму воєнного стану (а.с. 21).
У зв`язку з порушенням логістичних потоків та строків з-за російської агресії проти України та неможливістю поставки обумовленого обладнання до 01.08.2024, між сторонами (за ініціативою ФОП Заволоки) укладено додаткову угоду №2-24 від 31.07.2024 до основного договору щодо зміщення строку поставки – до 01.09.2024 (а.с. 20).
18.06.2024 відповідач передав частину товару на суму 17517 грн (видаткова накладна №6, а.с. 26; Акт приймання-передачі запасів від 18.06.2024, а.с. 24); 05.07.2024 відповідач передав частину товару на суму 1186086 грн (видаткова накладна №7 від 05.07.2024, а.с. 27; Акт приймання-передачі запасів від 05.07.2024, а.с. 26-27; видаткова накладна №8 від 05.07.2024, а.с. 29, Акт приймання-передачі запасів від 05.07.2024, а.с. 28); 28.08.2024 на суму 358197 грн (видаткова накладна №18 від 28.08.2024, а.с. 31; Акт приймання-передачі запасів від 28.08.2024, а.с. 30); залишок передав 06.09.2024 на суму 267000 грн (видаткова накладна №25 від 31.08.2024, а.с. 33; Акт приймання-передачі запасів від 06.09.2024, а.с. 32; видаткова накладна №26 від 05.09.2024, а.с. 35; Акт приймання-передачі запасів від 06.09.2024, а.с. 34). Акти приймання-передачі підписані сторонами без зауважень. Відповідач передав, а позивач прийняв інструмент покращеної якості (ніж обумовлено специфікацією до договору) на цю саму суму, що підтвердив представник позивача в судовому засіданні. 
На вимогу позивача відповідач виплатив неустойку за порушення кінцевого строку постачання товару (363,29 грн) (а.с. 36-37). 
З відповідачем проведений повний фінансовий розрахунок за поставку обладнання. Спору в цій частині немає. Договір №96-24 від 21.05.2024 припинено належним виконанням – приписи ст. 599 ЦК України. 
Позивач 13.10.2025 звернувся в Господарський суд Черкаської області з вимогами визнання недійсними додаткових угод між військовою частиною та ФОП Заволока М.А., що укладені до основного договору №96-24 від 21.05.2024. 
Позовні вимоги обґрунтовує (як причина звернення в суд) Рекомендаціями Державної прикордонної служби України за результатами внутрішнього аудиту військової частини – за період з 01.01.2022 по 31.07.2024, які надійшли в частину 24.09.2024 (а.с. 40-41). 
Представник позивача вимоги підтримав. В судовому засіданні пояснив, що вимоги та умови договору №96-24 від 21.05.2024 виконані повністю, майно отримано, грошові розрахунки проведені, на момент звернення з позовом відсутнє порушене право позивача, але позивач виконує письмові Рекомендації ДПСУ.
Представник відповідача вимоги заперечив; подано письмовий відзив на позов (а.с. 63-70). Вказує на відсутність порушеного права позивача на момент його звернення з позовом в суд; на ознаки суперечливої поведінки в діях позивача; на відсутність претензій щодо виконання відповідачем умов спірного договору чи проведення розрахунку за ним. 
Представник третьої особи в підготовчому засіданні: вимоги позивача не підтримав та вказав, що командир військової частини укладав з ФОП Заволока М.А. письмовий договір поставки обладнання в частину в межах своїх повноважень. Вже в судовому засіданні представник Адміністрації ДПСУ позицію позивача та його вимоги підтримав з мотивів порушення відповідачем строків постачання майна позивачеві. 
Оцінюючи пояснення учасників та докази сторін у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.
Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення" при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі. 
Відповідно до ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З урахуванням режиму воєнного стану та ймовірності повітряної тривоги в місті Черкаси у Господарському суді Черкаської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи.
Справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.
Суд відзначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується "процесуальна" справедливість, тобто змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) "Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece" від 06.07.2010 №54111/07).
Щодо юридичного статусу учасників справи: 
Позивач є самостійною юридичною особою, з присвоєнням ідентифікаційного коду, визначенням видів діяльності та внесенням даних в ЄДРПОУ. Позивач у спірних відносинах виступає як замовник спеціального обладнання за договором та платник коштів.
Відповідач є самостійною юридичною особою та суб`єктом господарювання на ринку послуг України, з присвоєнням коду ЄДРПОУ, визначенням та визначенням видів господарської діяльності в ЄДРПОУ. Відповідач у спірних відносинах виступає як постачальник обладнання на замовлення та отримувач коштів. 
Третя особа є органом виконавчої влади та відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль (зокрема у військових частинах ДПСУ) за цільовим ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, через здійснення державного фінансового аудиту, інспектування (ревізії). Третя особа не є стороною спірного договору постачання обладнання. 
Місце проведення господарської діяльності сторін відповідає місцю їх реєстрації згідно даних ЄДРПОУ – положення ст.93 Цивільного кодексу України.
Предмет позову визначений самостійно позивачем як визнання недійсними додаткових угод до основного договору №96-24 від 21.05.2024 без застосування реституції – з мотивів прострочення виконання відповідачем зобов`язання – з посиланням на Рекомендації ДПСУ за результатами внутрішнього аудиту військової частини (а.с. 40-41). 
Перелік обставин, які є предметом доказування у справі.
Предметом позову позивача є немайнові вимоги визнати недійсними додаткові угоди від 26.06.2024 №1-24 та від 31.07.2024 №2-24 до договору №96-24 від 21.05.2024 - без застосування реституції.
Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує неналежне виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару у строк, встановлений договором №96-24 від 21.05.2024, у результаті чого сторони безпідставно уклали додаткові угоди від 26.06.2024 №1-24 та від 31.07.2024 №2-24 до договору №96-24 від 21.05.2024, якими сторони продовжили строк здійснення поставки товару.
Відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Предметом доказування у даній справі є виникнення між сторонами майново-господарського зобов`язання на підставі договору поставки; неналежне виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару; строк виконання поставки товару; підстави та порядок укладення сторонами додаткових угод до договору щодо продовження строку здійснення відповідачем поставки товару позивачу; підстави та умови визнання недійсними додаткових угод до договору; наявність порушеного права позивача, за захистом якого позивач звернувся з позовом до суду.
Застосування судом норм процесуального права до спірних відносин:
Ст. 4 ГПК України: Право на звернення до господарського суду
1. Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
2. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
3. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
4. Адміністратор за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", має право звертатися до господарського суду згідно з встановленою юрисдикцією господарських судів за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів власників облігацій.
Термін "адміністратор за випуском облігацій" вживається у цьому Кодексі у значенні, наведеному в Законі України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки".
{Статтю 4 доповнено новою частиною згідно із Законом №738-IX від 19.06.2020} 
5. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.
6. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається.
До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом.
До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
7. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Застосування судом норм матеріального права до спірних відносин: 
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Відповідно до Господарського кодексу України (чинний на момент існування господарських відносин):
ч.3 ст.5. Суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства;
ч.1 ст.173. Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку;
ч.1 ст.174. Господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання;
ч.1 ст.175. Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом;
ст.193. Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з Цивільним кодексом України:
п.1 ч.2 ст.11. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини;
ч.1, 2 ст.13. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині;
ч.1-3 ст.509. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості;
ст.525. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом;
ст.526. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;
Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.6, 627, 628 Цивільного кодексу України).
Частинами 1, 2 ст.180 Господарського кодексу України, у свою чергу, встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
З положень ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України слідує, що в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, яка кореспондуються зі ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
ст. 656. Предмет договору купівлі-продажу. 1. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. 2. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. 3. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. 4. До договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. 5. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору, його умови визначаються сторонами на їх розсуд і є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 та 3 ст.632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
24.09.2024 Управління внутрішнього аудиту Адміністрації Державної прикордонної служби України надіслало позивачу Рекомендації за результатами внутрішнього аудиту ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України за період з 01 січня 2022 року по 31 липня 2024 року №14/141677/24-Вн, відповідно до яких встановлено: між ескадрильєю та ФОП Заволока М.А. було укладено договір від 21.05.2024 №96-24 щодо закупівлі аеропортового обладнання. Загальна сума договору складала 1828800,00 грн. Пунктом 5.7 договору визначався строк поставки товару – до 01.07.2024. У додаткових угодах від 26.06.2024 №1-24 та від 31.07.2024 №2-24 відсутні будь-які підстави, які надавали умови щодо відстрочення терміну поставки товару за договором від 21.05.2024 №96-24. Продавець не надав жодних підтвердних документів факту "непереборної сили", чим порушив вимоги умов цього договору. Ескадрильєю нарахування пені та штрафних санкцій, передбачених пунктами 7.2 та 7.3 договору, не здійснювалось. Станом на 05.09.2024 поставлено не в повному обсязі, залишок вартості по договору складав 267001,00 грн. Претензійна робота не проводилась. З метою відшкодування пені та штрафних санкцій командиру ескадрильї рекомендовано: організувати роботу щодо нарахування та стягнення пені за прострочення терміну поставки товару та штрафних санкцій у розмірі 5% ціни договору (за прострочення терміну поставки товару понад 30 днів); за фактом неналежного контролю з боку посадових осіб ескадрильї, що полягало в відсутності заходів щодо нарахування штрафних санкцій (пені), призначити службове розслідування, за результатами якого прийняти відповідне управлінське рішення. Очікуваний ефект від впровадження рекомендацій – відшкодування пені та штрафних санкцій, підвищення відповідальності персоналу ескадрильї (а.с. 40-41).
Суд зазначає, що в наданих в справу Рекомендаціях внутрішнього Аудиту ДПСУ за результатами перевірки військової частини - відсутні будь-які вимоги до військової частини щодо пред`явлення позову в суд для визнання додаткових угод з ФОП Заволокою М.А. недійсними. 
Законодавець визначив підстави визнання договору недійсним – приписи ст.ст. 203, 215 ЦК України, які розширеному тлумаченню не підлягають: 
ст.203. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей;
ст.215. Недійсність правочину. 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин);
Судом в ході судового розгляду достеменно встановлено, що на момент звернення позивача в господарський суд з позовом – 13.10.2025 – відсутнє порушення права позивача, за захистом якого він звертається в суд; майно (обладнання) на умовах договору отримано військової частиною в повному об`ємі і кращої якості, ніж це обумовлено специфікацією до договору №96-24, а основний договір припинено належним виконанням відповідно до приписів ст. 599 ЦК України. При цьому в Актах приймання-передачі запасів сторони не висловили жодних претензій чи заперечень щодо якості, кількості чи вартості переданого майна. 
Саме на кредитора покладений обов`язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов`язання контрагентом, прямого причинного зв`язку між порушеним зобов`язанням і завданими збитками та їх розмір, погіршенням становища замовника тощо.
Відсутність порушеного права заявника є самостійною підставою для відмови в позові. 
Суд враховує, що орган внутрішнього аудиту ДПСУ здійснює відомчий фінансовий контроль за використанням коштів державного бюджету і, в разі виявлення порушень законодавства, має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Вимога органу внутрішнього аудиту чи акт перевірки можуть бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами (зокрема - пред`явлення відповідного позову до суду), однак це не звільняє особу, що звернулась в суд, від процесуального обов`язку доводити порушення свого права та свої вимоги належними та допустимими доказами.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.10.2018 по справі №917/1064/17 зауважив, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт (п.п.57-59 постанови).
Отже, враховуючи договірний характер правовідносин сторін, за наявності чинних умов договору щодо обсягу та вартості постачання обладнання, висновки перевірки не можуть змінювати умов договору, які відповідно до наведених вимог норм права є обов`язковими, оскільки недійсними не визнавалися. Відповідно, висновки ревізії/перевірки не можуть змінювати й правовідносин сторін щодо ціни договору/строків договору і встановлювати інші, ніж визначені умовами договору, умови зобов`язання.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 року у справі №910/7984/16. У даному випадку ані позивачем, ані внутрішнім аудитом ДПСУ у судовому порядку не доведено неправомірності укладання додаткових угод до договору (повністю або в частині) з підстав порушення законодавства при визначенні строків постачання у договорі, тобто не спростовано у встановленому порядку презумпцію правомірності договору №96-24 від 21.05.2024.
Сам по собі акт внутрішнього аудиту та Рекомендації (а.с.40-41), складені за наслідками проведення перевірки діяльності позивача, не визначені законодавством як безумовний доказ господарського чи цивільно-правового правопорушення. Ці документи є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
За умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного (та виконаного на момент звернення позивача в суд) між сторонами договору і не можуть їх змінювати.
Крім того, акт внутрішнього аудиту ДПСУ не може встановлювати обов`язкових правил для сторін за господарсько-правовим договором в силу ст.19 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних господарських відносин), яка прямо забороняє втручання та перешкоджання господарській діяльності суб`єкта - з боку контролюючих органів державної влади.
Таким чином суд не може розцінювати Акт внутрішнього аудиту окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2022 по 31.07.2024 (а.с.40-41) як належний та допустимий доказ факту завдання відповідачем позивачу збитків за договором №96-24 від 21.05.2024 чи порушення прав позивача, оскільки між сторонами угоди існують договірні відносини, які встановлюють обсяг, перелік, вартість та строки постачання спеціального обладнання.
Визнання недійсними додаткових угод до договору №96-24 від 21.05.2024 не призведе до відновлення НЕПОРУШЕНОГО права позивача, оскільки жодних грошових чи майнових вимог позивачем не заявлено, а спірний договір №96-24 від 21.05.2024 (основний договір) - є належно виконаним і позивач отримав задоволення за результатами його виконання. 
Водночас, акт ревізії (перевірки) не є беззаперечною підставою для стягнення коштів, оскільки акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялась.
Служба внутрішнього аудиту Адміністрації ДПСУ не є стороною спірного договору №96-24 від 21.05.2024. 
Суд враховує, що акт ревізії (перевірки) є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, є документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору №96-24 від 21.05.2024 і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками акт ревізії (перевірки) у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.07.2018 у справі №904/7287/17, від 20.06.2019 у справі №916/1906/18).
При ухваленні рішення суд враховує також недоведеність позивачем належними доказами порушення свого права та порушення відповідачем вимог та умов договору №96-24 від 21.05.2024.
Щодо застосування Доктрини заборони суперечливої поведінки:
При прийнятті рішення у даній справі суд враховує концепцію Доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) в практиці Європейського суду з прав людини та її застосування Верховним Судом (як джерело права).
Доктрина venire contra factum proprium в цивільному праві передбачає добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) та заборону суперечливої поведінки як певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі – "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17). Вперше про застосування доктрини заборони суперечливої поведінки зазначала колегія КГС ВС у постанові від 17.11.2018 у справі №911/205/18, а саме у пунктах 60 та 61: "/…/ суд касаційної інстанції вважає, що встановлені судами попередніх інстанцій обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі – "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)".
Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд також зазначає, що позивачем використано неналежний спосіб захисту свого НЕпорушеного чи НЕоспорюваного права чи інтересу відповідно до приписів ст.ст.15-16 ЦК України, оскільки спірний договір №96-24 від 21.05.2024 припинено виконанням. 
Враховуючи те, що позивач не довів порушення своїх прав, в задоволенні позову належить відмовити з мотивів необґрунтованості, недоведеності, безпідставності та суперечливої поведінки. 
Суд вважає, що позивач намагається порушити принцип сталості суспільних відносин та меж господарського інтересу, та ревізувати припинені зобов`язання учасників за належно виконаним господарським договором №96-24 від 21.05.2024 - що є неприпустимим в розумінні приписів ст. 13 ЦК України. 
Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, згоду на застосування якого надано Верховною Радою України (п.4 ст.11 ГПК України): 
- принцип правової певності та юридичної визначеності, в тому числі недопустимість ревізування рішень судів, які набрали законної сили – з підстав бажання зацікавленої особи в переоцінці доказів (рішення "Агрокомплекс проти України" №23465/03 від 08.03.2012);
- принцип загальної оцінки судом відносин сторін та відсутності обов`язку суду давати оцінку кожній вимозі сторін (рішення "Серявін проти України" №4909/04 від 10.02.2010, рішення "Трофімчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010); 
- принцип повноти та межі обґрунтування рішення судом в залежності від характеру рішення (рішення "Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія А, №303-А, п.29); 
- принцип поваги до права на володіння своїм майном (рішення "Желтяков проти України" №4994/04 від 09.09.2011).
Відповідно до п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача та не стягуються.
Суд не проводить розподіл понесених витрат за заявою відповідача, оскільки заявником не подано первинних документів про понесення таких витрат. 
Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 
до фізичної особи-підприємця Заволоки Марини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ),
за участю у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Управління внутрішнього аудиту (вул.Володимирська, 26, м.Київ, 01001, код ЄДРПОУ 33086171)
про визнання недійсними додаткових угод до договору - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду в порядку та у строки, встановлені статтями 256-258 та п.17.5 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.
Повне рішення складено та підписано 01.04.2026.

Суддя Г.М.Скиба