ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1989/26 Справа № 179/1310/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кравченко О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Кравченко О.Ю., повний текст складено 13 жовтня 2025 року), -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ТОВ «Він Фінанс» звернулось до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської областіз позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором №292855 від 01.09.2018 р. в загальному розмірі 15 740 грн., на яку нараховано на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 1 417,89 грн, а також інфляційні втрати в розмірі 3 441,78 грн.,а також судовий збір та правничу допомогу.
Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Він Фінанс» відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилось ТОВ «Він Фінанс» та подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Зазначали, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із тим, що договір факторингу було укладено до підписання відповідачем із первісним кредитором кредитного договору. Зокрема звертали увагу, що в договорі факторингу від 12.04.2018 не визначені майбутні вимоги, а передбачено укладання додаткових угод, тобто зміни і доповнення через укладання таких, що не суперечить чинному законодавству України. Окрім зазначеного матеріали справи містять довідку про проведення розрахунків за договором факторингу між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ВІН ФІНАНС», яка на думку апелянта підтверджує правомочність договору факторингу.
Враховуючи наведене просило заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 рокускасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 20 599,67 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 028х30 =90 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту № 292855, який підписано відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора А532484. 
Відповідно до умов договору, відповідачу надано кредит в розмірі 3500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів (п.1.1, 1.4 договору) з можливістю пролонгації у відповідності до положень п.1.6
Відповідно до п.п.1.2.1 договору сторони погодили фіксовану проценту ставку за користування кредитом 0,01% від суми кредиту за кожний день користування кредиту в межах строку надання кредиту, зазначеного у п.1.4 цього договору. 
Відповідно до п.3.4 договору у разі порушення клієнтом строків виконання зобов`язань за договором та у разі, якщо встановлена підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 цього договору процентна ставка за користування кредитом менша ніж 1,8% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, клієнт зобов`язаний сплатити товариству процент за користування кредитом у розмірі 1,8% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору. 
Згідно із положеннями п.4.4 договору у випадку прострочення повернення суми кредиту клієнт зобов`язаний сплатити товариству пеню у розмірі 3% від суми кредиту за кожен день прострочення починаючи з 4 для прострочення. На четвертий день прострочення крім пені, додатково сплачується штраф у розмірі 100 грн., на 30 день – 300 грн., на 90 день – 500 грн.
Також, відповідачем підписано графік розрахунків до договору про надання фінансового кредиту № 292855 від 01.09.2018 (а.с. 36-38, 52).
Листом № 5606-ВП від 22.05.2025 ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» повідомляє, що відповідно до угоди на переказ коштів №ВП-200417-1 від 20.04.17 було здійснено за дорученням ТОВ «Авентус Україна» успішні перекази коштів на картки клієнтів, зокрема, згідно порядкового номера 2015: 01.09.2018 на суму 3500 (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок), маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 142305, номер транзакції в системі WayForPay – creditplus-629880, що також підтверджується листом ТОВ «Авентус Україна» № 4844/25-Е від 22.05.2025 (а.с. 12-20, 41-45).
Згідно до Картки обліку Договору (розрахунок заборгованості) та розрахунку заборгованості, складених ТОВ «Авентус Україна», заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору станом на 30.01.2019 становить 15 740 грн., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту 3 500 грн., заборгованість за відсотками – 1 890 грн., заборгованість за пенею та штрафами 10 350 грн. (а.с. 22-25, 52 зворотній бік).
12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (Фактор) було укладено договір факторингу № 1 (а.с.29-31). 
Умовами пункту 1.3 договору факторингу від 12.04.2018 передбачено, що право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. 
Згідно з пунктом 2.1 цього договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до п.4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання ними відповідного реєстру прав вимог по формі встановленій договором.
30.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Додаткову угоду № 11 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 р. (а.с.21). 
Відповідно до реєстру прав вимог №12 від 30.01.2019 р., заборгованість ОСОБА_1 за договором №292855 від 01.09.2018 складає: по основному боргу (тіло кредиту) – 3500 грн.; заборгованість по відсоткам – 1890 грн.; загальна заборгованість – 5390 грн.; сума фінансування – 770 грн. (а.с.48-50)
Довідкою № 84/25-АГ від 03.04.2025 р. ТОВ «Авентус Україна» підтверджує здійснення ТОВ «Він Фінанс» (до зміни назви – ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») розрахунків за відступлення права вимоги до позичальників ТОВ «Авентус Україна», відступлення яких відбулося на підставі Договору факторингу № 1 від 12.04.2018, з усіма додатковими угодами до нього. Розрахунки проведені в повному обсязі, станом на звітну дату заборгованість відсутня (а.с. 53).
25.07.2024 відповідно протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Наказом №55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів №1706 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства (а.с.39-40). 
Відповідно до розрахунку позивача, відображеного в позовній заяві, період прострочення грошового зобов`язання становить 1097 днів та 3% річних за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 становить 1417,89 грн., а інфляційні збитки за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 становлять 3441,78 грн.
Відмовляючи у задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Авентус Україна» та відповідач 01.09.2018 року уклали договір за яким останній отримав кредитні кошти, які не повернув у зв`язку із чим виникла заборгованість. Однак, на момент укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 боргові зобов`язання ОСОБА_1 за договором №292855 від 01.09.2018 взагалі ще не існували, а відтак і не могли відступатися позивачу. Крім того на час укладення договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину (предмет не індивідуалізовано належним чином).
Зазначений висновок суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як зазначалося вище з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уклав із ТОВ «Авентус Україна» кредитний договір №292855 відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 3 500 грн. строком на 30 днів з можливістю пролонгації. 
При цьому кредитний договір №292855 від 01.09.2018 року, який складається із декількох документів підписано ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором А 532484, який було надіслано на номер відповідача, який зазначений останнім у договорі разом із реєстраційним номером облікової картки платника податків, паспортними даними, місцем проживання та електронною адресою.
Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, після чого позикодавець надіслав за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону №675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 .
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23).
Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Також матеріали справи містять відомості про перерахування кредитних коштів позичальнику.
Що ж стосується переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
Як вбачається з матеріалів справи та вказано вище 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після перейменування ТОВ «Він фінанс») укладено договір факторингу №1 про відступлення прав вимог, зазначені у відповідних реєстрах прав вимог. Згідно реєстру прав вимоги №12 від 30 січня 2019 року підписаного ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на умовах договору факторингу клієнт відступає фактору вимоги до ОСОБА_1 за договором №292855.
У постанові Верховного Суду від 07.01.2026 р. у справі № 727/2790/25 зазначено, що майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до положень цих договорів факторингу, зокрема і договору факторингу №1 від 12 квітня 2018 року передача права вимоги здійснюється не за самим договором факторингу, а в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог (п.4.1).
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає помилковим твердження суду першої інстанції про те, що на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі договору факторингу.
Суд також наголошує, що реєстр прав вимоги №12 до договору факторингу №1 від 12.04.2018 року, підписаний між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 30 січня 2019 р., тобто у межах продовженого строку дії договору факторингу та вже після укладення кредитного договору від 01.09.2018 року, що не суперечить закону та відповідає практиці Верховного Суду.
Таким чином, перехід права вимоги за кредитним договором стосувався чинного зобов`язання на момент його передачі і відбувся на законних підставах, оскільки реєстр прав вимоги підписано після укладення кредитного договору.
Враховуючи наведене колегія суддів приходить висновку, що надані позивачем договір факторингу та реєстр права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Доказів того, що договір факторингу №1 від 12.04.2018 р. визнаний недійсним суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «Він Фінанас» набуло статус нового кредитора за договором №292855 від 01.09.2018 року.
На зазначене суд першої інстанції помилково уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції від13.10.2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення кредитної заборгованості.
Однак, при вирішенні питання про розмір суми такої заборгованості суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що в відповідно до реєстру прав вимог №12 від 30.01.2019 р., заборгованість ОСОБА_1 за договором №292855 від 01.09.2018 року право вимоги щодо якої передано позивачу як новому кредитору складає 5 390 грн. з яких тіло кредиту – 3 500 грн.; заборгованість по відсоткам – 1 890 грн.. А отже не має підтвердження переходу права вимоги за заборгованістю по пені та штрафам у розмірі 10 350 грн., які заявлені позивачем до стягнення разом із вказаними вище сумами.
Таким чином, заборгованість яка підлягає стягненню з відповідача на користь нового кредитора за договором від 01.09.2018 року складає 5 390 грн.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що сума загального боргу була зменшена, також підлягає перерахунку заявлені позивачем у порядку ст. 625 ЦПК України 3 % річних та інфляційні втрати.
Зокрема інфляційне збільшення складає на суму боргу 5 390 грн. за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року складає 1 178,60 грн. (5 390,00 x 1.21866444 - 5 390,00)
Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x . (ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Останній період IIc (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.21866444
Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення та в загальній сумі становить 485,54 грн., яка складається з 138,22 грн. (з 23/02/2019 до 31/12/2019 - 5 390,00 x 3 % x 312 : 365 : 100) + 161,70 грн. (з 01/01/2020 до 31/12/2020 - 5 390,00 x 3 % x 366 : 366 : 100) + 185,62 грн. (з 01/01/2021 до 23/02/2022 - 5 390,00 x 3 % x 419 : 365 : 100)
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 7 054,14 грн. (5 390 грн. заборгованість + 485,54 грн. 3 % річних + 1 178,60 грн. інфляція)
З приводу судових витрат суд апеляційної інстанції вважає за необіжне звернути увагу на наступне.
Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу.
На підтвердження надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 5 000 грн. до позову додано договір про надання правової допомоги №33 від 22 березня 2024 року, укладений позивачем з адвокатським бюро «Анастасії Міньковської»; додаткову угоду до договору №33 від 22 березня 2024 року відповідно до умов якої АБ зобов`язується здійснити представництво інтересів клієнта в справі щодо стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 ; детальний опис робіт АБ за договором від 22 березня 2024 року та додатковою угодою від 22 березня 2024 року, а також акт про підтвердження факту надання правничої допомоги від 08.08.2025 року, відповідно до яких загальна вартість робіт по підготовці позовної заява складає 5 000 грн. (а.с.26-28, 46, 51,54) 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див.: пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 000 грн.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на 34%, то витрати у вигляді судового збору які поніс позивач у суді першої та апеляційної інстанції підлягають пропорційному відшкодуванню за рахунок відповідача у загальному розмірі 2 059,04 грн. (823,62+1 235,42)
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 20 599,67 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 141, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» задовольнити частково.
Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239) заборгованість за договором №292855 від 01.09.2018 р. в загальному розмірі 7 054,14 грн.з яких 3 500 грн. – основна сума боргу, 1 890 грн. – сума боргу за процентами, 485,54 грн. – сума 3% річних, 1 178,60 грн. – сума інфляційних втрат.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 059,04 грн..
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239) судові витрати у вигляді правової допомоги у розмірі 1 000 грн..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В Агєєв

А.В. Гапонов