ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/3207/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року (суддя 1-ї інстанції Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі №280/3207/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
24.04.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративною позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – третя особа), в якій з урахуванням уточнень, просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення № 083850025160 від 04.03.2025 Головного управління Пенсійного фонду України м. Києва про відмову зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08. 1990 по 28.08. 1997 та з 01.09. 2003 по 30.06. 2004 р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 .
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком з 03.03.2025 року ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 періоди роботи з 01.08. 1990 по 28.08. 1997 та з 01.09. 2003 по 30.06. 2004 р. згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 - пенсію за віком з 03.03.2024.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що у зв`язку із досягненням пенсійного віку вона звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Головне управління Пенсійного фонду України м. Києва рішенням №083850025160 від 04.03.2025 відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Дане рішення позивач вважає протиправним у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення № 083850025160 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 04.03.2025 про відмову у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08. 1990 по 28.08.1997 та з 01.09 2003 по 30.06.2004 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08.1990 по 28.08.1997 та з 01.09.2003 по 30.06.2004 згідно записів з трудовій книжці НОМЕР_1 та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.03.2025.
В іншій частині позовних вимог відмовлено та здійснено розподіл судових витрат у справі.
Відповідачем та третьою особою на вказане рішення суду подані апеляційні скарги, в яких останні зазначають про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційні скарги обґрунтовані правомірністю прийнятого рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу. Скаржниками зазначено, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.08.1990 по 28.08.1997 та з 01.09.2003 по 30.06.2004, оскільки відповідні записи трудової книжки не відповідають вимогам Інструкцій №162 та №58 (містять виправлення, не містять повної назви підприємства), а за період після 01.07.2000 відсутні відомості персоніфікованого обліку щодо сплати страхових внесків. Інших документів, передбачених Порядком №637, позивач не надала, що, на думку пенсійних органів, виключає можливість зарахування цих періодів до страхового стажу. Крім того, скаржники зазначають, що обчислення страхового стажу належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а суд першої інстанції, фактично підміняючи відповідний орган, вийшов за межі своїх повноважень.
Позивач правом подання відзивів на апеляційні скарги не скористалась.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка 03.03.2025 досягла пенсійного віку - 60 років.
25.02.2025 позивачка звернулася із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Управління обслуговування громадян відділ обслуговування громадян № 4 (сервісний центр ), вул. Чумаченка, 13-А.
За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві .
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 083850025160 від 04.03.2025 позивачку відмовлено у призначенні мені пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
В рішенні про відмову вказано наступне:
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – не менше 32 років.
Згідно із частиною 2 статті 24 Закону страховий стаж обчислюється територіальним органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (01.01. 2004).
Відповідно наданих до заяви документів про стаж (ідентифікаційний номер, трудова книжка, свідоцтво про народження дитини, диплом) загальний трудовий стаж складає 31 рік 1 місяць 20 днів, що недостатньо для призначення пенсії.
Не враховано до стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки № 1-2 (виправлення дати звільнення), 01.08.1990 по 28.08.1997 (відсутня назва підприємства куди зараховано), з 01.09. 2003 по 30.06. 2004 (відсутня сплата внесків згідно даних персоніфікованого обліку, яка є обов`язковою з 01.07.2000).
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу ( копія рішення про відмову у призначенні пенсії від 04.03.2025 за підписом начальника відділу призначення пенсій Анни Кірієнко додається до позову).
У зв`язку з тим, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1990 по 28.08. 1997 та з 01.09.2003 по 30.06.2004 оскільки в трудовій книжці відсутня назва підприємства куди позивача було зараховано та відсутня сплата внесків згідно даних персоніфікованого обліку, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість.
Позивачем означене рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.
к вбачається з матеріалів справи, у межах спірних правовідносин позивачем заявлено позовні вимоги щодо оскарження рішення від 25.02.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком, а також щодо незарахування до страхового стажу періодів її трудової діяльності з 01.08.1990 по 28.08.1997 та з 01.09.2003 по 30.06.2004.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.09.1982 позивач у період з 01.08.1990 по 28.08.1997 працювала завідувачем складу промтоварів у кооперативі «Авангард», а з 01.09.2003 по 30.06.2004 - кухарем 4 розряду в ЗАТ «Дарниця».
З оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та апеляційних скарг вбачається, що як на підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, скаржники посилаються на відсутність у позивача необхідного страхового стажу, визначеного частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV. В рішенні від 04.03.2025 зокрема вказано, що до страхового стажу не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки № 1-2 (виправлення дати звільнення), 01.08.1990 по 28.08.1997 (відсутня назва підприємства куди зараховано), з 01.09.2003 по 30.06.2004 (відсутня сплата внесків згідно даних персоніфікованого обліку, яка є обов`язковою з 01.07.2000).
Щодо наявності у позивача права на зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.08.1990 по 28.08.1997, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів пенсійного органу стосовно виправлення дати звільнення у трудовій книжці, оскільки обов`язок щодо її належного ведення покладається на роботодавця, а не на працівника.
Так, на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (далі - Інструкція №162).
Відповідно до п.2.2 розділу 2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. В трудову книжку вносяться: дані про робітника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.
Пунктом 2.3. розділу 2 Інструкції №162 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні повністю відповідати тесту наказу (розпорядження).
З кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) в трудову книжку про прийом на роботу, переводах на іншу постійну роботу і звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки під підпис в особовій картці (п.2.4. розділу 2 Інструкції).
Відповідні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі - Інструкція № 58).
Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення.
Згідно з п.2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до п. 4.1 Інструкції №58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналізуючи вищевказані норми, суд доходить до висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників та внесення в них достовірних відомостей саме на роботодавців, також на керівників підприємств (роботодавців) покладено і обов`язок по заміні печаток і штампів цих підприємств.
Приписами пункту 18 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС №656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» визначено, що відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
Крім того, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язок щодо ведення трудових книжок працівників, у тому числі внесення до них достовірних відомостей, покладено саме на роботодавця. На керівників підприємств (роботодавців) також покладається обов`язок щодо належної організації ведення трудових книжок, у тому числі використання печаток і штампів підприємства.
Колегія суддів наголошує, що працівник не несе відповідальності за правильність оформлення та заповнення трудової книжки, оскільки відповідні записи вносяться уповноваженими працівниками підприємства, а не самим працівником. Обов`язок щодо ведення трудових книжок (їх заповнення, внесення відповідних записів, засвідчення печаткою підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень чи змін до записів) законодавством покладено на адміністрацію підприємства (власника або уповноважений ним орган).
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи чи організації. Отже, недотримання правил ведення трудових книжок може спричиняти негативні наслідки для осіб, відповідальних за їх оформлення, однак не може покладатися на працівника та впливати на реалізацію його прав, зокрема права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Також, колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії відповідача в цій частині позовних вимог протиправними, оскільки останній фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів підприємства на позивача, що є непропорційним заявленій меті підтвердження страхового стажу та не відповідає вимогам обґрунтованості, добросовісності й розсудливості.
Щодо доводів скаржників про правомірність незарахування до страхового стажу позивача періоду її роботи з 01.09.2003 по 30.06.2004 у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки обов`язок щодо нарахування та сплати страхових внесків, а також відповідальність за їх несвоєчасну або неповну сплату покладено законом на страхувальника (ЗАТ «Дарниця»), при цьому такі внески підлягають сплаті незалежно від його фінансового стану.
Верховний Суд у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17 та інших неодноразово звертав увагу, що несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, а також не внесення відомостей по спеціальному стажу не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
В контексті обставин цієї справи та доводів скаржників, покладених ними в основу рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком та апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції враховує й те, що за частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, у разі виникнення сумнівів щодо підтвердження наявності у позивача необхідного страхового стажу пенсійні органи, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, були наділені правом звернутися до підприємств, на яких працювала позивачка, із вимогою про надання додаткових документів, а також здійснити перевірку достовірності поданих відомостей та умов праці, що мають значення для визначення права на пенсію.
Водночас матеріали справи не містять доказів вчинення скаржниками таких дій, а саме звернення із відповідними запитами чи проведення перевірки достовірності поданих документів, що свідчить про невикористання суб`єктами владних повноважень наданих їм законом повноважень для належного з`ясування обставин, необхідних для прийняття рішення щодо призначення позивачу пенсії.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм, висновків Верховного Суду та встановлених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у зв`язку з чим ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є саме зобов`язання пенсійного органу зарахувати до страхового стажу останньої спірні періоди роботи та призначити їй пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV з 04.03.2025.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції, відповідно до статті 77 КАС України, відхиляє доводи скаржників щодо втручання суду у їхні дискреційні повноваження, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вже прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, яке суд скасував як протиправне. Враховуючи, що з урахуванням зобов`язання відповідача у цій справі зарахувати спірні періоди трудової діяльності до страхового стажу позивача її страховий стаж становитиме понад 32 роки, тому зобов`язання пенсійного органу призначити позивачу пенсію за віком не є втручанням у дискреційні повноваження та відповідає завданням адміністративного судочинства, передбаченим статтею 2 КАС України.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025 року в адміністративній справі №280/3207/25 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 15 квітня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак