КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/2830/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі адвоката Богуш М. К., в інтересах ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Богуш Марини Костянтинівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Кордюкової Ж. І.
від 19 вересня 2025 року
у цивільній справі № 752/14726/25 Голосіївського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 ,
до ОСОБА_1 
третя особа Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, 
Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 
про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
17.09.2025 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, поданого ним до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач вказував, що 28.08.2025 на виконання рішень судів Республіки Ірландія його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув до міста Київ, а 29.08.2025 він забрав сина до свого помешкання. Наразі син проживає разом з ним.
Стверджував, що ОСОБА_1 вдається до насильницьких методів відбирання дитини; висловлює наміри знову вивезти сина за кордон без його згоди. ОСОБА_1 , застосувавши протиправно методи фізичного впливу до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може вільно покинути разом з ним територію України, що фактично може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у майбутньому, у разі задоволення його позовних вимог.
За таких обставин повивач вважав необхідним вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_1 вчиняти дії як особисто, так із залученням третіх осіб, а саме фізичною силою здійснювати відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спрямоване на зміну місця її проживання, фактичним місцем проживання якої наразі є проживання разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням у цій справі.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії як особисто, так із залученням третіх осіб, а саме фізичною силою здійснювати відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спрямоване на зміну місця проживання дитини, фактичним місцем проживання наразі якої є проживання разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням у справі № 752/14726/25.
У апеляційній скарзі адвокат Богуш М. К., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Зазначає, що суд помилково встановив факт постійного проживання малолітнього сина з батьком, спираючись виключно на Акт № 53 Виконавчого комітету Золочівської сільської ради від 15.09.2025, який не є належним та допустимим доказом місця проживання у розумінні статті 29 ЦК України.
Звертає увагу на те, що дитина з народження проживала разом із матір`ю, а її поточне перебування у помешканні батька є наслідком недобросовісної поведінки останнього, який не повернув сина у визначений сторонами час (13:00 годин 06.09.2025), що підтверджується наявною у справі розпискою позивача. Апелянт наголошує, що позивачем не надано жодних доказів застосування відповідачкою насильницьких методів відібрання дитини або наявності реального наміру незаконно вивезти сина за кордон.
Стверджує, що вжитий захід забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відібрання дитини за своїм змістом є тотожним задоволенню позовних вимог про визначення місця проживання дитини, що прямо заборонено частиною десятою статті 150 ЦПК України. Зазначає, що такий захід як «заборона відібрання дитини» не передбачений нормами чинного законодавства та фактично легалізує одноосібну зміну місця проживання дитини позивачем. Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 27.03.2019 у справі № 643/5842/16-ц та від 12.02.2020 у справі № 288/162/19-ц про те, що суди не можуть застосовувати заходи забезпечення позову, які не передбачені чинним законодавством. Також вказує на невідповідність оскаржуваного заходу критеріям співмірності, розумності та необхідності забезпечення збалансованості інтересів сторін.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Богуш М. К., в інтересах ОСОБА_1 , підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладений в ній.
Від ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_2 , через систему «Електронний суд» надійшла заява, в якій він просив проводити розгляд даної справи без його участі як представника позивача.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення адвокат Богуш М. К., в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком та зобов`язання відповідачки передати дитину батькові.
Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був повернутий в Україну 28.08.2025 відповідно до рішення апеляційного суду від 22.08.2025 у справі про викрадення дітей та виконання судового наказу про опікунство 1991 року та у справі неповнолітнього ОСОБА_3 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (Республіка Ірландія).
Відповідно до акту № 53 від 15.09.2025, що складений Виконавчим комітетом Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між батьками існує дійсний спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Встановивши на підставі акту № 53 від 15.09.2025, що малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом з батьком, суд дійшов висновку про необхідність вжиття заходів для недопущення утруднення виконання майбутнього рішення суду. Суд вважав, що встановлення заборони на відібрання дитини відповідає найкращим інтересам неповнолітнього, оскільки дозволяє уникнути психоемоційних стресів, пов`язаних із раптовою зміною оточення та місця перебування. Такий захід був розцінений судом як співмірний заявленим вимогам та доцільний для забезпечення стабільного розвитку дитини без травмуючих факторів до вирішення спору по суті. Суд першої інстанції зазначив, що вказане обмеження має тимчасовий характер і спрямоване на запобігання конфліктним ситуаціям між сторонами.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову не можуть бути тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 
Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітньої дитини. Застосувавши захід забезпечення позову у вигляді заборони відповідачці вчиняти дії щодо зміни місця проживання дитини, яка на момент постановлення ухвали перебувала у позивача, суд першої інстанції фактично наперед визначив місце проживання сина з батьком на весь період розгляду справи. Такий підхід є ідентичним кінцевій позовній вимозі та прямо порушує процесуальну заборону щодо тотожності заходів забезпечення кінцевій меті позову (правовий висновок у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 727/3856/18 та від 20.02.2019 у справі № 754/4437/18).
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам виникнення поточної ситуації. Матеріалами справи підтверджується, що дитина з народження проживала з матір`ю, а її перебування у батька з 06.09.2025 обумовлено неповерненням сина позивачем після закінчення погодженого часу побачення. У постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі № 727/5956/23 наголошено, що самовільна зміна місця проживання дитини одним із батьків без згоди іншого та за відсутності об`єктивних загроз для дитини суперечить найкращим інтересам останньої. Легалізація такої одноосібної зміни місця проживання через інститут забезпечення позову є недопустимою, оскільки це створює для одного з батьків штучні переваги у спорі.
Колегія зауважує, що захід забезпечення позову у вигляді «заборони відібрання дитини» не передбачений статтею 150 ЦПК України. Суди не можуть застосовувати заходи забезпечення позову, які не визначені законом, крім випадків, передбачених частиною другою статті 149 ЦПК України. У даному випадку такий захід не є адекватним та співмірним. Належним способом забезпечення інтересів дитини у сімейних спорах на період розгляду справи є встановлення графіку побачень та порядку спілкування з тим із батьків, хто проживає окремо (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 22.09.2025 у справі № 752/4565/24). Повна заборона матері вчиняти дії щодо зміни місця проживання дитини за відсутності доведених фактів реальної небезпеки для життя сина порушує принцип рівності батьківських прав та обов`язків.
Суд першої інстанції також помилково прийняв як беззаперечний доказ місця проживання дитини Акт № 53 від 15.09.2025, оскільки встановлення факту проживання осіб не належить до виключних повноважень виконавчого комітету сільської ради у розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування», а саме місце проживання має визначатися відповідно до ст. 29 ЦК України.
Враховуючи, що оскаржувана ухвала фактично вирішила спір по суті до його розгляду, призвела до порушення балансу інтересів сторін та ґрунтується на непередбаченому законом заході забезпечення, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а ухвалу такою, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Богуш Марини Костянтинівни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складений 06 квітня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов