ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/6820/25 Суддя (судді) першої інстанції: Зотько Т.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просила: скасувати постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 2КІ №0000759265 від 31 березня 2025 року, серії 2КІ №0000599797 від 07.04.2025 року, серії 2КІ № 0000759965 від 09.04.2025 року.
Позов обґрунтовано тим, що спірна постанова є протиправною, оскільки в діях позивачки не вбачається порушення пункту 11.13 Правил дорожнього руху України.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Скасовано постанову серії 2КІ № 0000759265 від 31.03.2025 року, складену відносно ОСОБА_1 за частиною першою ст. 122 КпАП України в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
Скасовано постанову серії 2КІ №0000599797 від 07.04.2025 року, складену відносно ОСОБА_1 за частиною першою ст. 122 КпАП України в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
Скасовано постанову серії 2КІ № 0000759965 від 09.04.2025 року, складену відносно ОСОБА_1 за частиною першою ст. 122 КпАП України в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що автомобіль позивача Ford Fusion, державний номер НОМЕР_1 розміщено на тротуарі всіма колесами, та зазначений тротуар знаходиться на значній відстані від проїзної частини, оскільки між транспортним засобом і проїзною частиною розташовано пішохідну доріжку та ділянка зелених насаджень з газоном.
Оскільки матеріалами фотофіксації підтверджується здійснення позивачем стоянки безпосередньо на тротуарі, а не на краю тротуару, посилання позивача щодо дотримання останнім п.п. «в» п. 15.10 Правил дорожнього руху України є необґрунтованим.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що відстань від вільного для пішоходів тротуару від припаркованого автомобілю становила 310 см (3,1 м), що є дозволеним за Правилами дорожнього руху, тому оскаржувані постанови є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, головним спеціалістом - інспектором з паркування першого відділу контролю оплати послуг на майданчиках для паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Казаковим Віктором Вікторовичем 31.03.2025 ухвалено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2КІ № 0000759265, якою накладено на позивачку штраф у розмірі 340 грн.
Головним спеціалістом - інспектором з паркування першого відділу контролю оплати послуг на майданчиках для паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Казаковим Віктором Вікторовичем 07.04.2025 ухвалено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2КІ №0000599797, якою накладено на позивачку штраф у розмірі 340 грн.
Головним спеціалістом - інспектором з паркування першого відділу контролю оплати послуг на майданчиках для паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Казаковим Віктором Вікторовичем 09.04.2025 ухвалено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2КІ № 0000759965, якою накладено на позивачку штраф у розмірі 340 грн.
Підставою для винесення вказаних постанов слугувало те, що ОСОБА_1 , здійснюючи стоянку автомобіля Ford Fusion, номерний знак НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 3-а, порушила підпункт «б» пункту 15.10 Правил дорожнього руху України та скоїла правопорушення, передбачене частиною першою ст. 122 КУпАП.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відстань вільного для пішоходів тротуару від припаркованого автомобіля становить 310 см (3,1 метра), що є дозволеним відповідно до норм Правил дорожнього руху України, тому оскаржувані постанови підлягають скасуванню в зв`язку з ненаданням суду підтверджуючих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст.122 КУпАП.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У силу вимог пункту 15.10 «б» Правил дорожнього руху стоянка забороняється, на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками).
Відповідно до п.15.10 «в» Правил дорожнього руху України, за яким стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Відповідно до частини першої ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, порушення правил зупинки, стоянки, становить собою окремий склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною першої статті 122 КУпАП.
При цьому, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 статті 247 КУпАП).
Відповідно, стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
У відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2025 року о 20 год. 47 хв., 07 квітня 2025 року о 20 год. 49 хв., 09 квітня 2025 року о 18 год. 17 хв. за адресою: м. Київ, вул. Закревського 3-а здійснено стоянку транспортного засобу Ford Fusion, номерний знак НОМЕР_2 , чим порушила 15.10 «б» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.
Слід відмітити, що підпункти «б», «в» пункту 15.10 Правил дорожнього руху містять два випадки, які дозволяють стоянку на тротуарах у місцях, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, а також для легкових автомобілів та мотоциклів які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
У свою чергу, позивач зауважує, що згідно з п.15.10 «в» Правил дорожнього руху України, за яким стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м, відповідачем не надано.
Відповідно, позивачем надано фотознімки з яких вбачається, відстань вільного для пішоходів тротуару від припаркованого автомобіля становить 310 см (3,1 м), що є дозволеним відповідно до норм Правил дорожнього руху.
Разом з тим, долучені відповідачем до спірних постанов фотодокази не містять вимірювання таких величин, зокрема відстань транспортного засобу до краю тротуару та відстань, яка залишилась після стоянки автомобіля для руху пішоходів.
При цьому, вказані фотознімки чітко окреслюють стоянку припаркованого позивачем автомобіля саме на краю тротуару.
Тобто, з наявних у справі фотознімків вбачається, що припаркований автомобіль позивача не створював будь-яких перешкод для руху пішоходів та інших учасників руху.
У той же час, відповідач наголошує, що стоянку автомобіля позивача здійснено безпосередньо на тротуарі, а не краю тротуару, що є порушенням вимог підпункту «б» пункту 15.10 Правил дорожнього руху.
Відтак, ключовим питанням, яке підлягає з`ясуванню при вирішенні даного спору є тлумачення «краю тротуарів», про який ідеться у підпункті «в» пункту 15.10 Правил дорожнього руху та визначення якого відсутнє у національному законодавстві.
Так, згідно пункту 1.10 пункту 15.10 Правил дорожнього руху тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.
Автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу. Цей термін включає також спеціально побудовані тимчасові дороги, крім довільно накатаних доріг (колій);
Таким чином, тротуар є елементом дороги, який з одного боку прилягає до проїзної частини або ж відділений від неї газоном, а з іншого є зовнішнім краєм такої дороги.
Пункт «в» пункту 15.10 Правил дорожнього руху дозволяє стоянку на «краю тротуарів», однак при цьому не визначає якого саме краю тротуару це стосується: краю, який є зовнішнім краєм дороги (вулиці); краю, який безпосередньо прилягає до проїзної частини; краю, який відокремлений від проїзної частини газоном.
У зв`язку із викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що при застосуванні визначення «краю тротуарів», що наведений у пункті «в» пункту 15.10 Правил дорожнього руху варто враховувати заборону, що визначена у пункті 11.13 пункту Правил дорожнього руху: «забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1-26.3 цих Правил».
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що здійснення стоянки транспортних засобів на краю тротуару, який є зовнішнім краєм дороги (вулиці) або ж краю тротуару, який відокремлений від проїзної частини газоном, є можливим лише у після здійснення руху по тротуару, що суперечить пункту 11.13 Правил дорожнього руху. 
Стоянка на тротуарі у таких місцях можлива лише із дотриманням виняткових умов, визначених пунктом 11.13 Правил дорожнього руху.
Відтак, визначена у пункті «в» пункту 15.10 Правил дорожнього руху заборона не розповсюджується виключно на випадки стоянки транспортного засобу на краю тротуару, який безпосередньо прилягає до проїзної частини, оскільки лише такий спосіб заїзду на тротуар не передбачає здійснення руху по тротуару.
Разом з тим, порядок заїзду, рух чи маневрування транспортного засобу по тротуару не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки предметом розгляду є правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності саме за порушення правил стоянки (паркування), а не за порушення правил руху.
Таким чином, враховуючи, що автомобіль позивача було припарковано на краю тротуару та розташовано таким чином, що він не створював перешкоди для руху пішоходів та інших учасників руху, колегія суддів вважає, що позивач здійснив стоянку транспортного засобу з дотриманням Правил дорожнього руху.
За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.
Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.
У даному випадку, на обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа №295/3099/17).
При цьому, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Отже, згідно принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Таким чином, оскільки суть адміністративного правопорушення, що передбачена частиною першою статті 122 КУпАП, яка викладена відповідачем в постановах про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії 2КІ №0000759265 від 31 березня 2025 року, серії 2КІ №0000599797 від 07.04.2025 року, серії 2КІ № 0000759965 від 09.04.2025 року, не підтверджується належними та допустимими доказами, тому оскаржувані постанови є протиправними і підлягають скасуванню.
Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 272, 286, 308, 310, 311, 315, 316, 321 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко