Єд. унік. № 243/11058/25
Провадження № 2/243/68/2026
РІШЕННЯ
Іменем України
09 лютого 2026        
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді     Воронкова Д.В.,
за участю секретаря     Яковенко Ю.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Святогірської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він доводився сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1  та після смерті якого залишилась спадщина – житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач прийняв спадщину, була заведена спадкова справа. Пізніше він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте, нотаріус відмовив у зв`язку із відсутністю документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно за померлим батьком. Успадкований житловий будинок був побудований до 05.08.1992, та чинне на той час законодавство не пов`язувало виникнення права власності з його державною реєстрацією. У зв`язку з викладеним просить визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок, в порядку спадкування після померлого батька. 
Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволені позову.
Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.
Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.
ОСОБА_1 доводився сином ОСОБА_2 , що видно з копії свідоцтва про народження серії  НОМЕР_1 від 31.10.2025.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії  НОМЕР_2 від 27.01.2023. 
Як вбачається з виписок з по господарської книги №12-15/23 від 07.08.2025 та №12-15/22 від 07.08.2025 домогосподарство та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 числиться за ОСОБА_2 . 
З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 від 09.09.2016 видно, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
З листа Відділу зберігання інвентаризаційних справ №04-01/1988 від 19.08.2025 вбачається відсутність реєстрації права власності на спірний житловий будинок станом на 01.01.2013 в КП «БТІ». 
Згідно технічного паспорту на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що будинок позначений як А-1, має загальну площу 45,4 кв.м., житлову площу 14,8 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами: погріб Б, сарай В, сарай Г, вбиральня Д, колодязь № 1, ворота № 2, огорожа №3. Рік закінчення будівництва 1960. Вказані відомості також підтверджуються копією інвентарної справи. 
Як видно з довідки-характеристики №421 від 11.09.2025 виданої оцінювачем ОСОБА_3 вищевказаний будинок побудований до 05.08.1992.
До 05.08.1992 питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. 
Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.
Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок на той час був сам факт збудування або купівлі ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Тобто батько позивача ОСОБА_2 , побудувавши до 05.08.1992 спірний житловий будинок та надвірні споруди, набув статусу власника житлового будинку та, згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року, набув право, в межах, установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. 
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №80166586 від 19.02.2025 та Витягну про реєстрацію в спадковому реєстрі № 80166965 від 19.02.2025, видно, що після смерті ОСОБА_2 була заведена спадкова справа № 54/2025.
Інших спадкоємців до майна померлого ОСОБА_2 судом не встановлено. 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.02.2025 приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документа, який посвідчує право власності на нього та відсутності реєстрації права власності на спірний житловий будинок.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.
За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зміст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Стаття 1 ЦПК України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Тобто, відносно спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.
Таким чином, судом встановлено, що позивач фактично прийняв спадщину після померлого батька, оскільки мешкав разом з спадкодавцем. 
Правомірність володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 житловим будинком, ніким та ніколи не заперечувалась та не оспорювалась. 
Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи сукупність всіх досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 , а тому, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.
Керуючись ст.ст. 5, 7, 10, 12, 13, 81, 211, 213, 246, 247, 259, 265 ЦПК України, ст.ст. 328, 331, 392, 1218, 1268 ЦК України, суд -
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Святогірської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок, - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП  НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1  право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 на житловий будинок А-1 загальною площею 45,4 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м з господарськими будівлями і спорудами: погріб Б, сарай В, сарай Г, вбиральня Д, колодязь № 1, ворота № 2, огорожа №3, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Слов`янського
міськрайонного суду
Донецької області        Д.В. Воронков