ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1561/26 Справа № 201/16095/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Красвітної Т.П.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/16095/24 за позовом Українського державного університету науки і технологій до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ромащенко Наталії Миколаївни про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою представника Українського державного університету науки і технологій - адвоката Савко Віталія Вікторовича на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року,ухвалене у складі судді Батманової В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Український державний університет науки і технологій звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ромащенко Наталії Миколаївни про визнання договору недійсним.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 01 червня 2013 року між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (далі - ДНУЗТ) та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту» (далі - «Кооператив») було укладено Договір №1, предметом якого була діяльність Сторін з організації проектування, будівництва, введення в експлуатацію кооперативного житлового 10-ти поверхового будинку на 173 квартири загальною площею 11 600 кв.м., на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та розподілу і оформлення права власності на Об`єкт будівництва.
Зазначає, що відповідно до пункту 6.3 зазначеного Договору, після завершення будівництва Об`єкта Сторони набувають право власності на квартири, нежитлові та підсобні приміщення.
Відповідно до пункту 6.5 зазначеного Договору, право власності на житлові площі належать: 20% відсотків на безоплатній основі Університету (витрати Кооперативу); 80% відсотків Кооперативу. Університет має право розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд у відповідності до діючого законодавства України. Кооператив зобов`язаний розподілити квартири між членами кооперативу відповідно до укладених договорів згідно діючого законодавства України.
У подальшому відповідно до Договору щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15 грудня 2014 року до Договору №1 від 01 червня 2013 року, було визначено, що на підставі п.п.6.1, 6.5. Договору №1 від 01 червня 2013 року сторони дійшли до згоди про розподіл квартир та нежитлових приміщень Об`єкту «Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вказує, що частка Університету, що складає не менше 20% від загальної площі квартир в Об`єкті - 2701,6 квадратних метрів, і включає в себе окрім іншого, і квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 29 травня 2015 року було вирішено прийняти на баланс Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна багатоквартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_1 .
Український державний університет науки і технологій є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, відповідно до наказу МОН України від 26 квітня 2021 року №464 «Про утворення Українського державного університету науки і технологій» та розпорядження КМУ від 31 березня 2021 року №258-р, тож зазначений житловий будинок перебуває на балансі УДУНТ.
Зазначає, що у подальшому відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №537 від 24 листопада 2016 року «Про включення до числа службових приміщень квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 », було вирішено включити до числа службових приміщень всі вищеперераховані квартири, зокрема і квартиру АДРЕСА_8 .
21 лютого 2017 року відповідно до витягу з протоколу №14 спільного засідання адміністрації та профкому Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, було вирішено надати ОСОБА_1 , помічнику проректора, з метою оперативного керівництва студентським містечком університету, однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 на сім`ю з двох чоловік.
Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №846 від 04 жовтня 2022 року «Про затвердження списку сім`ї працівника Українського державного університету науки і технологій на заселення службової квартири АДРЕСА_9 », було вирішено затвердити список сім`ї працівника УДУНТ на заселення службової квартири АДРЕСА_9 , у складі ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 
19 вересня 2023 року відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №15-19/9 «Про виключення із числа службових жилих приміщень квартири АДРЕСА_9 », було вирішено виключити квартиру АДРЕСА_2 із числа службових жилих приміщень.
ОСОБА_1 , звернувся до університету із заявою щодо оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартиру, яку він займав з членами сім`ї на умовах найму, посилаючись на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
26 вересня 2023 року проректором ОСОБА_3 було прийнято розпорядження органу приватизації №2, відповідно до якого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , було вирішено, прохання наймача ОСОБА_1 задовольнити та передати квартиру АДРЕСА_9 в приватну спільну часткову власність, про що було видано свідоцтво про право власності від 26 вересня 2023 року, що засвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 .
Позивач вважав, шо є всі підстави для визнання недійсним вказаного свідоцтва про право власності, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано неуповноваженим органом та підписано неуповноваженою особою, так як на момент видачі даного свідоцтва в Університеті, по-перше, фактично не існувало Бюро приватизації житла, а по-друге, підписант цього свідоцтва не мав на це повноважень та не був призначеним на посаду «керівника органу приватизації», як це зазначено у самому свідоцтві. Бюро приватизації житла УДУНТ було неуповноваженим органом і з огляду на п.9 ст.8 Закону України “Про приватизацію житлового фонду”, так як після реорганізації установи справами щодо приватизації та віданням житловим фондом має займатись орган місцевого самоврядування. Крім цього, у Законі України «Про освіту» у ст.80, ч.4, міститься пряма заборона на приватизацію об`єктів та майна державних та комунальних закладів освіти, тож права на приватизацію квартири АДРЕСА_9 , - відповідачі не мали, так як ця квартира знаходиться у власності державного закладу освіти.
У зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Бюро приватизації житла Українського державного університету науки і технологій від 26 вересня 2023 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке посвідчує право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_10 та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2707265612020, індексний номер: 70438529 від 28 листопада 2023 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ромащенко Н.М.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог Українського державного університету науки і технологій до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник Українського державного університету науки і технологій - адвокат Савко В.В.подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з неправильним встановлення обставин, що мають значення для справи, не є належним чином обґрунтованим та підлягає повному скасуванню.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам представника апелянта, які неодноразово були зазначені під час судових засідань, з приводу відсутності повноважень у жодних органів та посадових осіб УДУНТ щодо передачі у власність майна, яке фактично перебувало у власності іншої юридичної особи, яка не припинена по день подання до суду даної апеляційної скарги - Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна. 
Наголошує, що в даному випадку було порушено законний інтерес апелянта - Українського державного університету науки і технологій, так як у подальшому саме за ним мало бути закріплено все майно, яке перебувало у власності та на балансі Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, що підтверджується наказом МОН України від 26 квітня 2021 року №464 та розпорядженням КМУ від 31 березня 2021 року №258-р. Натомість, через не відповідаючої закону діяльність органу УДУНТ, посадової особи - підписанта оскаржуваного свідоцтва про право власності, спірна квартира вибула з володіння юридичної особи, правонаступником якої є апелянт. 
Вважає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено докази та невраховані аргументи представника апелянта з цього приводу, через що суд прийшов до передчасного висновку про наявність повноважень у Бюро та ОСОБА_4 на видачу спірного свідоцтва, хоча матеріали справи прямо цьому суперечать, так як зв`язок УДУНТ зі спірною квартирою документально не підтверджений, натомість такий зв`язок встановлений з іншою юридичною особою, яка до цього моменту не припинила свою діяльність. 
Вважає, що висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та формальним, взятий за основу висновок Верховного Суду не може бути застосований в даному випадку, з огляду на різні обставини справ. Судом не було враховано обставини конкретно даної справи, натомість формально відхилено довіди позивача, посилаючись на висновок у справі, де судом було встановлено, що «позивач вселився у житло на законних підставах», що в даній справі оспорюється.
Зауважує, що відповідно до ч.4 ст.80 ЗУ «Про освіту», об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації.
Звертає увагу суду, що з 12 квітня 2023 року по 01 травня 2024 року керівником Бюро про приватизації був ОСОБА_5 , а свідоцтво було видане саме в проміжку між цими двома датами 26 вересня 2023 року, тобто очевидним є те, що тільки ОСОБА_5 був уповноважений розглядати дане питання та підписувати документи, які стосуються приватизації квартир, а також з заяви самого відповідача вбачається що він звертається саме до керівника органу приватизації.
Також, фактично суд не врахував норми ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме ст.8 та ст.9, якими встановлено до сфери повноважень якого органу входить питання підготовки та оформлення документів про передачу у власність громадян та загалом приватизація житлового фонду, натомість зробив помилковий висновок про невстановлення повноважень Бюро приватизації.
З огляду на вищенаведене, вважає, що незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду полягає у неповноті встановлення обставин справи (суд не дослідив дотримання процедури передбаченої ст.70 ЗУ «Про вищу освіту» на яку посилається), а також у неправильності встановлених обставин (в частині приходження до висновку, що у ОСОБА_3 були повноваження, як у керівника органу приватизації видавати спірне свідоцтво, а також висновку, що у Бюро приватизації таких повноважень не було, що суперечить ст.ст.8, 9 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Також в цьому контексті мало місце неправильне дослідження доказів. 
У зв`язку з чим просить рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,скориставшись своїм правом подали відзив на апеляційну скаргу в якому вважають апеляційну скаргу необґрунтованою.
Зазначають, що правові норми, на які посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі, передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у даній справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі університету, у яке відповідачі вселилися на законних підставах та тривалий час там проживають, тобто мають триваючі зв`язки з житлом.
Вказує, що відповідач ОСОБА_1 як працівник університету, який перебував разом із сім`єю на квартирному обліку був забезпечений житлом рішенням уповноважених органів університету і в подальшому разом із членами здійснив його приватизацію відповідно до норм чинного законодавства.
Вважає, що суд першої інстанції з урахуванням висновків Верховного суду вірно дійшов висновку, що у процесі набуття відповідачами права власності на спірну квартиру були відсутні порушення приписів ч.2 ст.70 ЗУ «Про вищу освіту».
Зазначає, що Статут є основним документом, який регулює діяльність університета і там чітко визначено, що саме ректор в межах наданих йому повноважень є розпорядником майна і коштів.
Позивачем не вказано жодного доказу, що саме будь-яка інша особа мала право підписувати свідоцтво та видавати розпорядження щодо приватизації.
Вказує, що Бюро по приватизації це орган з оформлення документів і дане бюро не уповноважене приймати рішення про приватизацію, адже не має повноважень на розпорядження майном університету.
Зазначає, що на момент приватизації квартири саме УДУНТ був правонаступником Дніпровського національного університету залізничного транспорту, а тому доводи апеляції не заслуговують на увагу та суперечать доказам по справ та діючому законодавству.
Звертає увагу, що відповідач подав заяву про приватизацію до органів університету та розраховував на добросовісні дії посадових осіб, які повинні були розглянути його заяву. Крім того, відповідачі іншого житла не мають та вже багато років проживають у вказаній квартирі.
У зв`язку з чим, просить рішення у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року залишити без змін.

Представник позивача Українського державного університету науки і технологій - адвокат Савко В.В. в судовому засідання апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідачів - адвокат Черкавський Ю.С. в судовому засідання апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 01 червня 2013 року між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (далі - ДНУЗТ) та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту» (далі - «Кооператив») було укладено Договір №1, предметом якого була діяльність Сторін з організації проектування, будівництва, введення в експлуатацію кооперативного житлового 10-ти поверхового будинку на 173 квартири загальною площею 11 600 кв.м., на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та розподілу і оформлення права власності на Об`єкт будівництва. Відповідно до пункту 6.3 зазначеного Договору, після завершення будівництва Об`єкта Сторони набувають право власності на квартири, нежитлові та підсобні приміщення.
Відповідно до пункту 6.5 зазначеного Договору, право власності на житлові площі належать: 20% відсотків на безоплатній основі Університету (витрати Кооперативу); 80% відсотків Кооперативу. Університет має право розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд у відповідності до діючого законодавства України. Кооператив зобов`язаний розподілити квартири між членами кооперативу відповідно до укладених договорів згідно діючого законодавства України.
Відповідно до Договору щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15 грудня 2014 року, Договору № 1 від 01 червня 2013 року, було визначено, що на підставі п. 6.1, 6.5. Договору № 1 від 01 червня 2013 року, сторони дійшли до згоди про наступний розподіл квартир та нежитлових приміщень Об`єкту «Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, частка Університету, що складає не менше 20% від загальної площі квартир в Об`єкті - 2701,6 квадратних метрів, і включає в себе окрім іншого, і квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 29 травня 2015 року було вирішено прийняти на баланс Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна багатоквартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_1 .
Український державний університет науки і технологій є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, відповідно до наказу МОН України від 26 квітня 2021 року № 464 «Про утворення Українського державного університету науки і технологій» та розпорядження КМУ від 31 березня 2021 року № 258-р, тож зазначений житловий будинок перебуває на балансі УДУНТ.
Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 537 від 24 листопада 2016 року «Про включення до числа службових приміщень квартир АДРЕСА_11 », було вирішено включити до числа службових приміщень всі вищеперераховані квартири, зокрема і квартиру АДРЕСА_8 .
21 лютого 2017 року відповідно до витягу з протоколу № 14 спільного засідання адміністрації та профкому Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, було вирішено надати ОСОБА_1 , помічнику проректора, з метою оперативного керівництва студентським містечком університету, однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 на сім`ю з двох чоловік.
Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №846 від 04 жовтня 2022 року «Про затвердження списку сім`ї працівника Українського державного університету науки і технологій на заселення службової квартири АДРЕСА_9 », було вирішено затвердити список сім`ї працівника УДУНТ на заселення службової квартири АДРЕСА_9 , у складі: ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 
19 вересня 2023 року відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №15-19/9 «Про виключення із числа службових жилих приміщень квартири АДРЕСА_9 », було вирішено виключити квартиру АДРЕСА_2 із числа службових жилих приміщень.
ОСОБА_1 , звернувся до університету із заявою щодо оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартиру, яку він займав з членами сім`ї на умовах найму, посилаючись на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
26 вересня 2023 року проректором ОСОБА_3 було прийнято розпорядження органу приватизації №2, відповідно до якого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , було вирішено, прохання наймача ОСОБА_1 задовольнити та передати квартиру АДРЕСА_9 в приватну спільну часткову власність.
26 вересня 2023 року було видано свідоцтво про право власності, що засвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності гр. ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі університету, у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживав, тобто має триваючі зв`язки із цим житлом. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 , як в.о.ректора університету, підписуючи розпорядження про приватизацію та відповідне свідоцтво, вийшов за межі своїх повноважень і що була порушена процедура вирішення питання передачі спірної квартири у власність відповідачів в порядку приватизації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.
Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-XІІ) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону №2482-XІІ наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
Згідно з частиною третьою статті 48 ЖК України громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.
Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. визначено Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404 (далі - Положення №396).
Відповідно до пункту 4 Положення №396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Абзацом першим пункту 23 Положення №396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру.
Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.
У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад – окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.
Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.
Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.
Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.
Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.
Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення – «крім випадків, передбачених законодавством».
Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами. У даній же справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (який на час розгляду справи не ліквідовано), у яке відповідачі вселились на законних підставах та тривалий час там проживають, тобто мають триваючі зв`язки із цим житлом та іншого житла не мають.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 21 лютого 2017 року відповідно до витягу з протоколу №14 спільного засідання адміністрації та профкому Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, було вирішено надати ОСОБА_1 , помічнику проректора, з метою оперативного керівництва студентським містечком університету, однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 на сім`ю з двох чоловік, про що видано ордер №6 та укладено договір найму житлового приміщення, який з боку Університету підписано ректором Пшінько О.М., а з іншого ОСОБА_1 (т.1 а.с.136, 137).
Пунктом 3.2. Договору найму передбачено право наймача приватизувати надану йому квартиру після п`яти років постійного проживання в ній, за згодою наймодавця, через Бюро приватизації житла Універститету.
Крім того, відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №846 від 04 жовтня 2022 року «Про затвердження списку сім`ї працівника Українського державного університету науки і технологій на заселення службової квартири АДРЕСА_9 », було вирішено затвердити список сім`ї працівника УДУНТ на заселення службової квартири АДРЕСА_9 , у складі: ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 
19 вересня 2023 року відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №15-19/9 «Про виключення із числа службових жилих приміщень квартири АДРЕСА_9 », було вирішено виключити квартиру АДРЕСА_2 із числа службових жилих приміщень.

Отже, встановивши, що спірне житлове приміщення, на час приватизації не мало статусу службового житла, належало на праві власності державі в особі Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, у яке відповідачі вселились на законних підставах, та тривалий час там проживали і проживають, тобто мали право на приватизацію вказаної квартири при відсутності заборон, передбачених в Законі України «Про освіту», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам представника апелянта, з приводу відсутності повноважень у посадових осіб Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені Академіка В. Лазаряна, щодо передачі у власність спірного нерухомого майна, колегією суддів відхиляються, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 тимчасово виконував обов`язки ректора університету на підставі Наказу від 05 вересня 2023 року №210-К і жодних обмежень у повноваженнях наказ не містить.
Окрім цього, відповідно до п.4.1.3.5. Статуту, Ректор у межах своїх повноважень є розпорядником майна і коштів, а відповідно до п.4.1.2.2. Статуту видає накази і розпорядження, дає доручення, обов`язкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами.
Також слід зазначити, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, що права саме УДУНТ були порушені відповідачами, оскільки даних про перебування на балансі позивача спірного житла матеріали справи не містять.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Українського державного університету науки і технологій - адвоката Савко Віталія Вікторовича на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року -залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 23.03.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв