Справа № 464/4992/21 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1500/25
Провадження № 22-ц/811/2274/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
позивачки ОСОБА_1 
та її представниці – адвоката Ліпенцевої К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 09 квітня 2025 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 травня 2025 року, 
В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила:
- визнати за позивачкою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на частку у якій за відповідачем припинити;
- стягнути з відповідача на користь позивачки 1 161 498 грн. 15 коп.;
- визнати за відповідачем право власності на 1/2 вартості спірних транспортних засобів: Land Rover Range Rover, Jeep Cherokee, Honda GL 1800, Tesla model X на суму 2 752 498 грн. 15 коп. (том 4, а.с. 44).
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 11 червня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 
02 червня 2021 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова шлюб між сторонами було розірвано. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу жодних питань щодо поділу спільно набутого майна не вирішувалося. 
Протягом шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя було придбане майно на загальну суму орієнтовно 5 889 403 грн., а саме:
-трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від «14» квітня 2016 року. Попередня вартість становить 2 000 000 грн.;
-автомобіль Land Rover Range Rover Evoque, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 1 053 530 грн.;
-автомобіль Chevrolet Corvette, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 2 189 260 грн.;
-мотоцикл Harley-Davidson XL1200, 2018 року випуску, реєстраційний номер, НОМЕР_3 , вартістю 383 573 грн;
-мопед Vespa Primavera 50, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 131 520 грн.;
-мотоцикл Vespa LX150, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 131 520 грн.
Позивачкою стверджувалося, що відповідач вигнав її з дитиною зі спільної квартири та одноособово користується всім спільно нажитим майном, зокрема - квартирою і транспортними засобами. Квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання її та дитини, неподільною річчю, а також місцем, з яким пов`язані навчання, лікування і розвиток дитини, оскільки іншого житла вони не мають Дитина перебуває на її утриманні, відповідач участі в її утриманні не приймає, що зумовлює необхідність врахування інтересів дитини при поділі майна подружжя (том 1, а.с. 1-5, 53-56, 86-92, 173-178; том 2, а.с. 88-91, 168-171, 182-185; том 3, а.с. 182-184; том 4, а.с. 41, 44).

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 09 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:
- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;
- автомобіль Tesla Model X P90D 5dr AT р.н. НОМЕР_6 ;
- автомобіль Land Rover Range Rover 3,0 р.н. НОМЕР_7 ;
- автомобіль Jeep Cherokee р.н. НОМЕР_8 ;
- автомобіль Honda GL 1800 р.н. НОМЕР_9 .
Поділено спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в цілому.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки в спільному майні у розмірі 365 998 грн. 20 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 862 грн. 50 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 в Державний бюджет України 5 947 грн. 50 коп. судового збору (том 4, а.с. 52-60).

Додатковим рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 28 травня 2025 року заяву позивача задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 000 грн. за проведення транспортно-товарознавчих експертиз.
В решті вимог – відмовлено (том 4, а.с. 104-108).

Вищезгадані рішення оскаржила позивачка ОСОБА_1 .
Апелянт просить рішення Сихівського районного суду міста Львова від 09 квітня 2025 року змінити, а саме: 
Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:
- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;
- автомобіль Тesla Model X P90D 5dr AT р.н. НОМЕР_10 ; 
- автомобіль Land Rover Range Rover 3.0 р.н. НОМЕР_11 ;
- автомобіль Jeep Cherokee р.н. НОМЕР_12 ; 
- автомобіль Honda GL 1800 р.н. НОМЕР_13 .
Поділити спільне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в цілому.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки в спільному майні у розмірі 1 161 498 грн. 15 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 862 грн. 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 в Державний бюджет України 5 947 грн. 50 коп. судового збору.
Вважає, що: 
-«суд першої інстанції необґрунтовано відхилив позовні вимоги в частині визнання права власності позивачки на 2/3 частки спірної квартири, мотивувавши свій висновок відсутністю у справі обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя квартири. Оскільки це не відповідає обставинам справи, згідно статті 374.ч.1, п.2 ЦПК України таке рішення підлягає частковому скасуванню та ухваленню у відповідній частині нового рішення або зміні»; 
-судом «не було враховано, що позивачем доведено наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя (при цьому, така вимога стосується лише частини спільного майна - а саме квартири)» (том 4, а.с. 118-122).

Апелянт також просить додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 травня 2025 року частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 від 22.04.2025 року про стягнення з відповідача 26 224 грн. на проведення експертиз та 120 000 грн. на професійну правничу допомогу задовільнити повністю.
Вважає, оскаржуване додаткове рішення незаконним з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення і неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права.
Зазначає, що апелянтом було надано суду першої інстанції акт прийому передачі виконаних адвокатом робіт, де проведено опис та розрахунок вартості виконаних робіт та розписано, який час адвокат витратив на виконання роботи. Однак, всупереч статті 264 ЦПК України в оскаржуваному рішенні зазначено, що «де-які види робіт адвоката завищені у вартості», з чим апелянт не погоджується (том 4, а.с. 129–140).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представниці на підтримання доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог згаданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, зокрема - викладених у ній вимог, апелянт (позивачка) рішення суду від 09 квітня 2025 року оскаржує лише в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у рівних частках (по 1/2 її частці за кожним з подружжя), хоча в уточнених 17.03.2025 року позовних вимогах вона просила визнати за нею право власності на 2/3 частки цієї квартири, а за відповідачем – на її 1/3 частку.

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1); при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина 2); за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3).
Тобто, як вбачається з наведеного вище, саме на подружжя, яке вимагає більшої частки у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами наявності правових підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Матеріалами справи стверджується наступне.
Позивачка до суду з позовом про поділ майна подружжя звернулася 05 липня 2021 року. При цьому у первісній редакції позову позивачка робить акцент на тому, що «ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором» (том 1, а.с. 3).
Посилання на «інші домовленості» між сторонами або на шлюбний договір між ними в доводах, як позовної заяви, так і в численних уточненнях позовних вимог, відсутнє.

Позовні вимоги позивачкою протягом періоду з липня 2021 року по березень 2025 року (тобто – протягом 3 років і 8 місяців) неодноразово уточнювалися, однак ці уточнення жодного разу не містили посилання на частини 2 та/чи 3 статті 70 Сімейного кодексу України, так само, як не містили вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя (том 1, а.с. 1-5, 53-56, 86-92, 173-178; том 2, а.с. 88-91, 168-171, 182-185; том 3, а.с. 182-184). 

Пунктом 2 частини 2 статті 49 ЦПК України встановлено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Підготовче провадження у даній справі було закрито ухвалою суду ще 16 серпня 2022 року (том 2, а.с. 129-130).
Однак, лише 17 березня 2025 року позивачкою було заявлено вимогу про «визначення розміру часток сторін в спірному майні», а саме: «за позивачем, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає в спірній квартирі, визнати право на 2/3 вартості квартири, що відповідає сумі 3 182 000, 0 грн., частку відповідача відповідно визначити як 1/3, що відповідає сумі 1 591 000 грн.» (том 4, а.с. 41): жодних інших доводів в обґрунтування вимоги про визнання за позивачкою права «на 2/3 вартості квартири» позивачкою наведено не було.
За наведених вище обставин в їх сукупності у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, а тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом «не було враховано, що позивачем доведено наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя», до уваги прийматися не можуть.

ЦПК України також встановлено, що: 
- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);
- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137);
- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137).
Частиною 1 статті 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат може бути підставою для відмови у відшкодування відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (том 2, а.с. 38) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для судів першої та апеляційної інстанцій.

Матеріалами справи стверджується наступне.

Ні позовна заява від 05 липня 2021 року, ні численні уточнення до неї, не містять попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивачка понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Вперше Витяг з договору про надання правової допомоги від 20.05.2022 року стороною позивачки було долучено до матеріалів справи лише після 15 липня 2022 року (том 2, а.с. 125).
Інший Договір про надання правової допомоги – від 20.06.2021 року – до матеріалів справи було долучено вже після постановлення судом 09.04.2025 року оскаржуваного рішення.
Стороною позивачки не надано суду пояснень з приводу того, чому саме Договір від 20.06.2021 року було подано до суду лише 22.04.2025 року, тобто – вже після ухвалення судом рішення по справі.
Тобто, як вбачається з вищенаведеного, на стадії розгляду справи судом першої інстанції сторона відповідача була позбавленою можливості подати до суду аргументоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, на відшкодування яких претендує позивачка, або навести свої доводи щодо неспівмірності цих витрат (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 120 000 грн., докази про фактичне понесення яких у матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів вважає, що присуджений до стягнення з відповідача на користь позивачки розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 35 000 грн. відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а тому приходить до висновку про відсутність правових підстав для зміни цього розміру.

Відмову у задоволенні вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь 8 000 грн. витрат по оплаті оціночно-будівельної експертизи суд мотивував тим, що кожна із сторін спору оплатила заявлене саме цією стороною окреме питання для проведення судової оціночно-будівельної експертизи, а оскаржуваним рішенням квартиру, яка була предметом оцінки в ході згаданої експертизи, визнано спільним майном подружжя.
Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували наведені вище висновки суду.
За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для зміни додаткового рішення суду від 28 травня 2025 року і в цій частині.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 09 квітня 2025 року та додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.