Дата документу 25.03.2026 Справа № 335/12558/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/12558/24 Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І. Провадження № 22-ц/807/427/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
25 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних,-
В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22.08.2007 між ТОВ «Індустріал Центр» та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір № 11201686000. В забезпечення виконання вищезазначеного Кредитного договору 22.08.2007 було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 договір поруки № 11201686000/П. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 23.01.2012 у цивільній справі № 2-1348/11 за позовом Банка до ОСОБА_1 ухвалено рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11201686000 від 22.08.2007 року у розмірі 676586,29 доларів США.
06.07.2017 ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ» було укладено Договір факторингу № 81, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором відступлено до ТОВ «ФК «ФІНАКТИВ». 06.07.2017 між ТОВ «ФК «ФІНАКТИВ» та ТОВ «Фінансова компанія «Позика» було укладено договір факторингу № 81/1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором відступлено до Т0В«ФК «ПОЗИКА». Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» є єдиним власником всіх прав вимоги за вищезазначеним кредитним договором, у тому числі прав на отримання всіх платежів. Дійсність того, що до ТОВ «ФК «Позика» перейшло право вимоги за кредитним договором №11201686000 встановлено ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2021 у цивільній справі №2-1348/11. У зв`язку з невиконанням боржником обов`язку щодо повернення заборгованості, розмір якої встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2012 у справі №2-1348/11.
Просили стягнути з відповідача нараховані 3% річних за період з 23.02.2021 по 23.02.2022 у розмірі 20 298,00 доларів США.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» подало апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо не набрання законної сили заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2012 у справі №2-1348/11, звертають увагу, що здійснення заміни сторони стягувача у рішенні можливо здійснити тільки після набрання законної сили рішенням.
04 лютого 2026 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що за умови відсутності у суду доказів набрання рішенням від 23.01.2012 у справі №2-1348/11 законної сили, встановлені таким рішенням обставини не можуть прийматися судом до уваги при розгляді позову ТОВ «Фінансова компанія «Позика» про стягнення 3% річних. Крім того, інших доказів щодо невиконання відповідачем обов`язку про повернення коштів у розмірі 676 586 доларів США матеріали справи не містять.
Колегія суддів не погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2021 у справі №2-1348/11, задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Позика» та замінено сторону виконавчого провадження – стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Позика» у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2012 у справі №2-1348/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором №11201686000 від 22.08.2017 у розмірі 676 586,29 доларів США, що еквівалентно 5 083 504,36 грн, судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн, витрат по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 250 грн.
Відповідно до довідки Орджонікідзевського районного суду №01-35/1324/2024 від 29.12.2024, матеріали справи №2-1348/11 провадження 2/818/256/2012 не зберіглися у зв`язку з чисельними випадками підтоплення архіву суду, про що свідчать відповідні акти.
Зазначена копія судового рішення роздрукована з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 11.11.2013 у справі №335/1098/13-ц позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Індустріал Центр» про стягнення заборгованості за Кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Індустріал Центр» на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за Кредитним договором № 11201686000 від 22.08.2007 у розмірі: -3 756 710 грн 00 коп. - заборгованість за основною сумою кредиту, - 469 588 грн 83 коп. -заборгованість за користування кредитом, - 36 263 грн 50 коп. - заборгованість зі сплати комісії, - 267 561 грн 29 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за основним кредитом, - 33 446 грн 71 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, - 2 582 грн 77 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати комісії, а всього 4 566 153 грн 10 коп., - витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 441 грн 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Як вбачається з матеріалів справи №335/1098/13-ц, зазначене рішення набрало законної сили 22.11.2013.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вирогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростовує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження 14-400 цс19). В цій постанові Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення. законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
Відповідно до положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання(неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Таким законом є, зокрема, приписи частини другої статті 625 ЦК України, за змістом яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий висновок сформульовано ще Верховним Судом України та підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21(провадження № 14-91цс22)).
Разом із тим, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 635/8483/18.
У справі, яка переглядається, встановлено, що Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 23.01.2012 у цивільній справі № 2-1348/11 за позовом Банка до ОСОБА_1 ухвалено рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11201686000 від 22.08.2007 року у розмірі 676586,29 доларів США.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду доказів набрання рішенням від 23.01.2012 у справі №2-1348/11 законної сили, оскільки як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішення в апеляційному порядку судове рішення не переглядалось, а отже набрало законної сили.
Окрім цього, колегія суддів приймає до уваги, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2021 у справі №2-1348/11, задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Позика» та замінено сторону виконавчого провадження – стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Позика» у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2012 у справі №2-1348/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором №11201686000 від 22.08.2017 у розмірі 676 586,29 доларів США, що еквівалентно 5 083 504,36 грн, судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн, витрат по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 250 грн.
Станом на дату подачі позову вказане вище судове рішення не виконане.
Помилковим висновок суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявність заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 676 586,29 доларів США належними та допустимими доказами.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що "після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".
Перевіряючи наданий стороною позивача розрахунок 3% річних у відповідності до положень статті 625 ЦК України, апеляційний суд виходить із того, що позивачем заявлено період стягнення 3% річних з 22.02.2020 року по 22.02.2021 року, тобто за один календарних рік:(сума боргу * 3% річних * кількість прострочених днів) /365 днів (кількість днів в році)/100.
Наданий позивачем розрахунок 3% річних свідчить про нарахування ним 20 298,00 доларів США як 3% річних.
Наданий позивачем розрахунок відповідає вимогам закону.
Відповідачем зазначений розрахунок не спростований, контррозрахунок не надано.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги зайшли своє підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних.
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Положеннями частини 1, 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» та задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних.
У зв`язку з зазначеним, підлягають відшкодуванню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви 12 562,43 грн та апеляційної скарги 18 843,64 грн в загальному розмірі 31 406,07 грн.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» задовольнити.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити постанову наступного змісту.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» нараховані 3% річних за період з 23.02.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 20 298,00 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 31 406 гривень 07 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий

Судді: