П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32569/25	

Перша інстанція: суддя Танцюра К.О.,
повний текст судового рішення
складено 26.09.2025, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Шляхтицького О.І., Вербицької Н.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.09.2025 у справі №420/32569/25 за заявою Головного управління ДПС в Одеській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна
У С Т А Н О В И В:
25.09.2025 Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із заявою про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , згідно рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 23.09.2025.
Обґрунтовуючи вимоги заяви податковий орган вказує, що ФОП ОСОБА_1 безпідставно відмовлено фахівцям контролюючого органу в допуску до проведення фактичної перевірки. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.09.2025 у справі №420/32569/25 заяву Головного управління ДПС Одеській області задоволено.
Підтверджено обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 , згідно рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 23.09.2025.
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав про наявність підстав для застосування адміністративного арешту майна, оскільки відповідачем безпідставно відмовлено у проведенні фактичної перевірки.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ФОП ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на невідповідність висновків окружного адміністративного суду обставинам справи, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ГУ ДПС в Одеській області, поданої в порядку приписів ст.283 КАС України.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 вказує, що не було відмови в допуску до перевірки. На думку скаржниці, відмова від отримання наказу на перевірку та підписання направлення на перевірку не є ототожним відмові в допуску до перевірки. На думку ФОП ОСОБА_1 , у досліджуваних правовідносинах немає законодавчо передбачених підстав для підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, судом апеляційної інстанції установлено наступні обставини. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що 16.09.2025 на підставі п.п.19-1.1.4, 19-1.1.8 п.19-1.1 ст.19-1 , ст.20, п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75, п.п.80.2.2 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України, у зв`язку з наявною податковою інформацією, отриманою в рамках проведеного аналізу, що свідчить про можливі порушення при проведенні розрахункових операцій без забезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) за використанням електронних платіжних засобів, Головним управлінням ДПС Одеській області видано наказ №9876-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 ».
Пунктом 1 такого індивідуального акту наказано провести з 19.09.2022, тривалістю 10 діб, фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресами господарських об`єктів: АДРЕСА_1 . Перевірку провести за період діяльності з 19.09.2022 по дату закінчення фактичної перевірки з метою здійснення контролю щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
19.09.2025 Головним управлінням ДПС Одеській області фахівцям контролюючого органу оформлено направлення на перевірку №18809/15-32-07-06-16, №18812/15-32-07-06-16.
На підставі вищевказаного наказу від 16.09.2025 №9876-п та направлень на перевірку від 19.09.2025 №18809/15-32-07-06-16, №18812/15-32-07-06-16 посадовими особами Головного управління ДПС Одеській області 22.09.2025 прибули для проведення фактичної перевірки магазину-кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та пред`явлено копію наказу про проведення перевірки, направлення на перевірку і службові посвідчення. 
Однак, продавцем магазину ОСОБА_2 фахівцям контролюючого органу було відмовлено в допуску до проведення перевірки. Підставою такої відмови була відсутність ФОП ОСОБА_1 . 
Колегією суддів з`ясовано, що фахівцями податкового органу складено акт від 22.09.2025 №7514/15-32-07-06 про відмову в допуску до проведення/відмову від проведення фактичної перевірки, акт від 22.09.2025 №7516/15-32-07-06про відмову від підписання акту, акт від 22.09.2025 №7515/15-32-07-06 про відмову від підписання направлень на проведення фактичної перевірки.
23.09.2025 Головним управлінням ДПС Одеській області прийнято рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків – ФОП ОСОБА_1 .
Прийняття суб`єктом владних повноважень вищевказаного індивідуального акту зумовило підставу для звернення Головного управління ДПС Одеській області до окружного адміністративного суду із заявою про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_1 .
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного. 
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Права контролюючих органів визначено статтею 20 Податкового органу України.
Згідно із п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового органу України проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до статті 94 Податкового органу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.
Арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин, зокрема, платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.
Особливості провадження у справах за зверненням податкових та митних органів визначено приписами статті 283 КАС України.
Згідно із п.2 ч.1 ст.283 КАС України провадження у справах за зверненням податкових та митних органів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.
Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів свідчить про те, що у разі відмови платника податків від проведення фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу такий контролюючий орган вправі звернутись до суду щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.
Згідно фактичних обставин справи, підставою для проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 податковим органом визначено п.п.19-1.1.4, 19-1.1.8 п.19-1.1 ст.19-1, ст.20, п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75, п.п.80.2.2 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України, у зв`язку з наявною податковою інформацією, отриманою в рамках проведеного аналізу, що свідчить про можливі порушення при проведенні розрахункових операцій без забезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) за використанням електронних платіжних засобів.
Відповідно до п.п.19-1.1.4, 19-1.1.8 п.19-1.1 ст.19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема: 
- здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для виконання платіжних операцій (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів;
- забезпечують достовірність та повноту обліку платників податків та платників єдиного внеску, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням.
Згідно із п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
За приписами п.80.1 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до п.п.80.2.2 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Згідно із п.п.80.4, 80.5 ст.80 Податкового кодексу України перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.
Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.
Пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
Згідно фактичних обставин справи, Відділом фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС в Одеській обласні в ході проведення до перевірочного аналізу встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснює реалізацію підакцизних товарів та у 2025 році проводила розрахункові операції через реєстратор розрахункових операцій з порушенням використання режиму програмування підакцизних товарів, що відповідає критерію податкового ризику – 3.21 «Операційного плану діяльності ДПС України з управління податковими ризиками на 2025 рік».
З урахуванням наведеного судом апеляційної інстанції з`ясовано, що в Головного управління ДПС в Одеській обласні були наявні законні підстави для проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 . 
Як установлено вище підставою для відмови в допуску до проведення такої перевірки продавцем магазину ОСОБА_2 зазначено про відсутність ФОП ОСОБА_1 . 
Однак, означене не кореспондується із положеннями п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України, а тому не є законодавчо передбаченою підставою для відмови в допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .
Колегія суддів вказує, що відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від отримання наказу на перевірку (або відмова від підпису про ознайомлення з ним) юридично прирівнюється до відмови у допуску до проведення перевірки, а тому відповідні доводи скаржниці, які зводяться до протилежного, є безпідставними.
У контексті вирішення даного спору суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність доводів скаржниці про те, що продавець магазину ОСОБА_2 не є посадовою особою ФОП та не має жодного необхідних повноважень, адже особи, які фактично проводять розрахункові операції входять до визначеного пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України переліку осіб, яким заборонено відмовляти фахівцям контролюючого органу від допуску до перевірки без наявності законодавчих підстав. 
Між тим, апеляційний адміністративний суд відхиляє посилання ФОП ОСОБА_1 на правові висновки судів апеляційної інстанції, т.я. за приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не апеляційних адміністративних судів. 
Є безпідставними сумніви скаржниці стосовно наявності у контролюючого органу інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків при проведенні розрахункових операцій без забезпечення можливості проведення розрахунків за товари (послуги) за використанням електронних платіжних засобів, адже саме доповідна записка від 16.09.2025 №55410/15-332-07-06-11 у розумінні приписів підпунктів 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України є тією інформацією, яка дає підстави для призначення та проведення фактичних перевірок.
Колегія суддів зазначає, що єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченої підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація.
Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам необхідно також врахувати правові висновки Судової палати Верховного Суду, які викладено в постанові від 26.03.2024 у справі №420/9909/23, за змістом яких податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки. Тобто, якщо відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), покликання у наказі на сам лише підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Тому, немає підстав вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Відповідно, такий наказ не можна вважати протиправним.
Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відображена податковим органом в оскаржуваному наказі «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » №9876-п від 19.09.2025 підстава для проведення фактичної перевірки є цілком обґрунтованою, кореспондується із положеннями податкової дисципліни та є мінімально достатньою, у розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України.
Крім того, здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції уважає за доцільне відмітити, що метою впровадженого статтею 283 КАС України інституту термінових справ є необхідність оперативного реагування на правовідносини, що виникли, зокрема, у питанні реалізації контролюючим органом своєї компетенції у сфері податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків є способом забезпечення збереження поточного майнового становища платника податків і не є ані способом притягнення платника податків до відповідальності, ані способом вчинення контролюючим органом дій, направлених на реалізацію арештованого майна.
У випадку наявності судового рішення про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту платник податків не позбавлений можливості звернутися із заявою про його припинення, якщо в подальшому наказ про проведення перевірки буде визнано протиправним та скасовано.
З огляду на встановлені фактичні обставини суд апеляційної інстанції уважає правильним висновок окружного адміністративного суду про задоволення заяви Головного управління ДПС Одеській області, поданої в порядку приписів ст.283 КАС України. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені ФОП ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення окружним адміністративним судом було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.283, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.09.2025 у справі №420/32569/25 за заявою Головного управління ДПС в Одеській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Н.В. Вербицька