ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 686/15620/23
провадження № 61-15379св25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивачі: військова частина НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційний відділ 
міста Хмельницького Міністерства оборони України,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року у складі судді Стефанишина С. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У червні 2023 року військова частина (далі - в/ч) НОМЕР_1 та квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницького Міністерства оборони України (далі - КЕВ м. Хмельницького) звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , в якому просили суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм службовим житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання незаконним проживання у цій квартирі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зберігання ними у цій квартирі особистих речей, виселити відповідачів із вказаної квартири і зобов`язати їх забрати з квартири належні їм речі.
Позов мотивовано тим, що військовослужбовцю в/ч НОМЕР_2 (тепер в/ч НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 із сім`єю в складі: дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 на підставі рішення Хмельницької міської ради від 12 листопада 2015 року № 781 виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 21 січня 
2016 року видано ордер № 000868 серії ХМН на право вселення в службове житло Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 . 
Вказували, що у пункті 2.1 вищевказаного рішення Хмельницької міської ради 
від 12 листопада 2015 року № 781 зазначено, що виділена ОСОБА_3 квартира належить в/ч НОМЕР_2 та надається, як службова. Згідно з наданої 
КЕВ м. Хмельницького інформації в довідці від 03 березня 2023 року № 577/3/801 будинок, у якому знаходиться спірна квартира, перебуває на бухгалтерському обліку (балансі) КЕВ м. Хмельницького.
На підставі виданого ордера на квартиру ОСОБА_3 із сім`єю вселився в надане жиле приміщення. Він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від хвороб, що були наслідком отриманого 20 липня 2014 року поранення під час виконання бойового завдання в районі проведення АТО. Його колишня дружина - ОСОБА_4 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 , де проживає разом з дочкою ОСОБА_5 .
Позивачі вважали, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 відбулось вивільнення зазначеної вище службової квартири. 
Відповідно до рішення житлової комісії Хмельницького гарнізону від 07 листопада 2022 року надано право житловій комісії в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення щодо перерозподілу вивільненої спірної службової двокімнатної квартири для першого за списком квартирного обліку військовослужбовця. 
Однак, перерозподілу вищевказаної квартири перешкоджала та обставина, що 
17 листопада 2021 року батько ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , який раніше вже отримав від Міністерства оборони України службову трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 та в 2007 році виключив цю квартиру з числа службових і приватизував її, пред`явив органу реєстрації місця проживання Хмельницької міської ради недійсний ордер № 000868 серії ХМН, виданий 21 січня 2016 року (ордер є дійсним протягом 30 днів з дня видачі), в якому відсутній запис про належність його до членів сім`ї 
ОСОБА_3 та незаконно зареєструвався і вселився в спірну квартиру, 
а тому підлягає примусовому виселенню.
Відповідно до листа від 12 квітня 2023 року № 903/03-08 зазначено, що 27 березня 2023 року скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у службовій двокімнатній квартирі Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 .
Незважаючи на скасування незаконної реєстрації місця проживання відповідачів в спірній квартирі, в яку вселилися самовільно та незаконно, відповідачі проігнорували неодноразові вимоги в/ч НОМЕР_1 забрати своє майно та виселитися з вказаної квартири, а також передати ключі від вхідних дверей квартири, чим порушили права та законні інтереси власників житла, у тому числі право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Ураховуючи викладене, позивачі просили суд позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду 
від 04 листопада 2025 року, позов в/ч НОМЕР_1 та КЕВ м. Хмельницького Міністерства оборони України задоволено частково.
Усунуто перешкоди в/ч НОМЕР_1 у користуванні та розпорядженні КЕВ міста Хмельницького Міністерства оборони України належного службового 
житла - службової квартири 
АДРЕСА_1 , шляхом виселення із даної квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.
У решті вимог відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідачі неправомірно зареєстрували своє місце проживання, безпідставно вселились в спірну квартиру та користуються нею, хоча ордер на них не видавався, фактично не проживають в квартирі, а, крім того, забезпечені іншим житлом, тому є всі підстави для виселення відповідачів із спірної квартири.
Суди вказали, що з урахуванням наявності у відповідачів на праві одноособової власності кількох житлових приміщень, наявності черги військовослужбовців у 
в/ч НОМЕР_1 , які не забезпечені житлом, і мають законні права та інтереси на заселення у службове житло, тому в даному випадку існує нагальна суспільна необхідність для застосування заходу у вигляді виселення відповідачів. Таке втручання у право особи на житло є пропорційним переслідуваній легітимній меті та буде дотриманий необхідний баланс, так як відповідачі внаслідок втручання в їх право на повагу до житла не будуть нести надмірний тягар. У цьому аспекті суди проаналізувати положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), судову практику Верховного Суду. 
Апеляційний суд відхилив доводи відповідачів, що вони були вселені у спірну квартиру на підставі відповідного рішення міської ради, так як таке рішення було скасоване, як незаконне. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2025 року,в якій просять оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі,витребувано цивільну справу № 686/15620/23 із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року відмовлено та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
29 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2026 року у задоволенні клопотання 
 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розгляд справи за їх участю відмовлено, справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2  мотивована тим, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права уподібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 653/1096/16-ц, в якій зазначено, що право членів сім`ї наймача, які вселені на законних підставах, не припиняється автоматично у зв`язку зі зміною службового становища наймача, а питання виселення повинно вирішуватися з урахуванням принципу пропорційності, реального втручання у приватне життя та можливості альтернативних заходів. 
Суд не застосував статтю 64 ЖК України, яка передбачає, що члени сім`ї наймача, які вселилися на законних підставах, набувають рівного з наймачем права користування житлом, навіть після смерті наймача. При цьому, ордер від 2016 року на вищезазначену службову квартиру не був визнаний недійсним, він видавався членам родини ОСОБА_3 , тому вони вселилися та зареєстрували своє місце мешкання у спірній квартирі на підставі дійсного ордеру № 000868.
Зазначають, що їхню реєстрацію місця проживання в службовій квартирі скасовано Управлінням з питань реєстрації Хмельницької міської ради незаконно. При цьому ОСОБА_2 до Хмельницького окружного адміністративного суду подано позовну заяву до відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 
Також вказують, що судом було порушено статтю 130 ЦПК України, оскільки вони не були повідомлені про розгляд справи, не отримували судових повісток, копій відповідних процесуальних документів, що призвело до її розгляду за їх відсутності. Висновки суду апеляційної інстанції про те, що на зареєстровану адресу відповідачів «суд неодноразово направляв судові повістки, однак поштові повідомлення повертались з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 129 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи про час та місце її розгляду, є помилковими, так як реєстрація їх місця проживання була скасована 27 березня 2023 року відділом реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, а позивачі звернулися із позовом до суду у червні 2023 року. При цьому, вони не відмовлялися від отримання судових повісток, а «адресат відсутній за вказаною адресою» був тому, що їм незаконно без повідомлення скасовано реєстрацію місця проживання.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив в/ч НОМЕР_1 на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками судів. Суди ухвалили законні судові рішення, на підставі поданих доказів, з дотримання норм права. Зазначає, що ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду 
від 12 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду. Відповідачі були обізнані про розгляд справи в суді першої інстанції, неодноразово заявляли письмові клопотання про відкладення розгляду справи та були присутні при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, тому їх доводи у цій частині є безпідставні. Таким чином, просить касаційну скаргу залишити без задоволення. 
У січні 2026 року до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення, від КЕВ 
м. Хмельницький, які по суті є відзивом на касаційну скаргу, в яких зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставні, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками судів. Вважає судові рішення законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідають фактичним обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду. При цьому зазначає, що розгляд справи за відсутності відповідачів був здійснений з дотриманням вимог процесуального законодавства, а їх неприбуття у судові засідання є наслідком власної процесуальної поведінки. Таким чином, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Квартира АДРЕСА_1 перебуває у власності Держави Україна в особі Міністерства оборони України, знаходиться на балансі КЕВ м. Хмельницький, право розподілу даного житлового приміщення та надання його для проживання військовослужбовців надано в/ч НОМЕР_1 .
Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 12 листопада 
2015 року № 781 затверджено рішення житлової комісії та в/ч НОМЕР_2 , надано службову житлову площу ОСОБА_3 , військовослужбовцю в/ч НОМЕР_2 , 
у вигляді двокімнатної квартири квартира АДРЕСА_3 на склад сім`ї 3 особи. Квартира належить в/ч НОМЕР_2 та надається як службова 
На підставі даного рішення виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 
21 січня 2016 року видано ордер № 000868 серії ХМН військовослужбовцю 
в/ч НОМЕР_2 (тепер в/ч НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 із сім`єю в складі: дружини ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 на право вселення в службове житло Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 1, а. с. 28).
На підставі виданого ордера на квартиру ОСОБА_3 із сім`єю вселився в надане жиле приміщення.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер від хвороб, що були наслідком отриманого 20 липня 2014 року поранення під час виконання бойового завдання в районі проведення АТО.
Колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_3 та проживає у м. Львові разом з дочкою ОСОБА_5 .
З ордера на житлове приміщення від 28 серпня 2025 року № 000566, який виданий Розпорядженням керівника Державного управління справами дочці загиблого Героя України ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , убачається, що його видано на вселення у квартиру АДРЕСА_5 , а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якого ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_6 на підставі сертифікату на отримання квартири на знак пошани та поваги до Героя України ОСОБА_3 від ТОВ «Стеллар Джет», командування ССО ЗСУ та патронатної служби ССО «Кревчі».
Рішенням житлової комісії Хмельницького гарнізону від 07 листопада 2022 року надано право житловій комісії в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення щодо розподілу вивільненої службової двокімнатної квартири, раніше наданої ОСОБА_3 
17 листопада 2021 року місце проживання ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 відділом реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради було зареєстровано за їх заявам у квартирі 

АДРЕСА_1 .
В/ч НОМЕР_1 у порядку досудового врегулювання спору 27 лютого 2023 року надіслано листа начальнику відділу реєстрації місця проживання управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради з проханням скасувати проведену 
17 листопада 2021 року реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у службовій двокімнатній квартирі Міністерства оборони України, яка не надавалась їм для проживання та в якій їх було зареєстровано незаконно, на підставі недійсних документів.
27 березня 2023 року відділом реєстрації місця проживання Управління 
з питань реєстрації Хмельницької міської ради реєстрація місця проживання 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 скасована у зв`язку з проведенням попередніх реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом (т. 1, а. с. 49). 
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 лютого 
2023 року убачається, що ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 91,1 кв. м, житловою 54,6 кв. м, та 5/8 часток житлового будинку 
АДРЕСА_8 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 1336024932106 від 18 травня 2019 року ОСОБА_2 
є власником квартири АДРЕСА_9 та квартири АДРЕСА_10 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники, у змісті касаційної скарги, зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) справу розглянуто за відсутності учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час 
і місце судового засідання; 3) судами належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2  задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Звертаючись до суду з даним позовом, в/ч НОМЕР_1 та КЕВ м. Хмельницького посилались на те, що відповідачі без достатньої правової підстави вселились до спірної квартири, зберігають в ній свої особисті речі та добровільно відмовляються звільнити квартири, чим перешкоджають військовій частині надати дане житло іншому військовослужбовцю, тобто створюють перешкоди у вільному володінні та розпорядження даною квартирою власником цього житлового фонду.
При цьому спірна квартира підлягає розподілу між іншими військовослужбовцями, які потребують покращення житлових умов за відсутності в них іншого житла та які є учасниками бойових дій і отримали поранення під час виконання свого обов`язку по захисту Батьківщини.
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів 
(стаття 118 ЖК України).
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК України).
Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 386 ЦК України та статтею 150 ЖК України й передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців житлом або за їхнім бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання житло відповідно до цього Закону та інших законів України.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найм) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» із змінами (далі - Порядок), яка визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, 
§ 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання 
у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням 
статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не 
переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Велика Палата Верховного Суду в поставні від 04 липня 2018 року в справі 
№ 653/1096/16-ц, провадження № 14-181 цс 18, вказала, що чинним законодавством України визначено, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення 
статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» 
(«Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).
Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів, що відповідачі неправомірно зареєстрували своє місце проживання, безпідставно вселились в спірну службову квартиру та користуються нею, фактично не проживають в ній, а крім того забезпечені іншим житлом.
Суди вірно встановили, що ордер № 000868, серія ХМН, від 21 січня 2016 року був виданий виконавчим комітетом Хмельницької міської ради на ім`я 
ОСОБА_3 як особу, яка має право на заселення в жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_11 , при цьому в графі «Склад сім`ї» зазначені: дружина - ОСОБА_4 та дочка - ОСОБА_5 . Відповідачі не зазначені як члени сім`ї та особи, які мають право на заселення в вищевказану квартиру. Таким чином доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.
При цьому, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кожен окремо одноособово мають на праві власності кілька житлових приміщень, у них відсутня потреба у службовому житлі та їх забезпеченні іншим у разі виселення. 
З урахуванням наявності у відповідачів на праві одноособової власності кількох житлових приміщень, наявності черги військовослужбовців у в/ч НОМЕР_1 , які не забезпечені житлом, і мають законні права та інтереси на заселення у службове житло, колегія суддів вважає, що в даному випадку існує нагальна суспільна необхідність для застосування заходу у вигляді виселення апелянтів, таке втручання у право особи на житло є пропорційним переслідуваній легітимній меті та буде дотриманий необхідний баланс, так як апелянти внаслідок втручання в їх право на повагу до житла не будуть нести надмірний тягар.
Доводи касаційної скарги, що відповідачі не були повідомлені про розгляд справи, що призвело до її розгляду за їх відсутності, є безпідставними, оскільки судом було встановлено зареєстроване місце проживання відповідачів і на вказану адресу суд неодноразово направляв судові повістки, які поверталися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини восьмої 
статті 129 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи про час та місце її розгляду. При цьому, у матеріалах справи наявні клопотання відповідачів до різних судових засідань про відкладення розгляду справи, тому відповідачі були обізнані про час та місце розгляду, а розгляд справи за відсутності відповідачів був здійснений з дотриманням вимог цивільного законодавства, а їх неприбуття у судові засідання є наслідком власної процесуальної поведінки відповідачів.
Що стосується посилання касаційної скарги на те, що вони вселились в спірну квартиру на підставі рішення Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, то вказане рішення самим органом було скасовано з підстав проведення попередніх реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом, тобто самим органом місцевого самоврядування визнано, що реєстрації місця проживання відповідачів в спірній квартирі після смерті сина була неправомірною. 
Доводи про те, що  ОСОБА_2 до Хмельницького окружного адміністративного суду подано позовну заяву до відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, і у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду (див.: Єдиний державний реєстр судових рішень).
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що встановлені фактичні обставини у справі, що переглядається, відрізняються від обставин у справах, на які посилається заявники, як доведенням позовних вимог, так і правовим регулюванням.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 лютого 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 
2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк