ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.10.2025	Справа № 910/12257/13 (910/82/23)	
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ"
до 1. ОСОБА_1 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест"
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на сторні відповідача 1:
1) Служба безпеки України 
2) Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Департамент будівництва та житлового забезпечення 
про визнання недійсним договору 
за зустрічним позовом ОСОБА_1 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест"
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ"
про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва
в межах справи №910/12257/13
За заявою ОСОБА_2 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест"
про банкрутство
Суддя Яковенко А.В.
Помічник за дорученням судді Муханьков Ю.В.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/12257/13 за заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" про банкрутство.
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест" про визнання недійсним договору. 
Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, вказану позовну заяву передано для розгляду судді Яковенко А.В.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання призначено на 03.07.2023.
28.06.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшла заява про продовження строків для подачі відзиву на позовну заяву у зв`язку із неможливістю подати відзив на позовну заяву у встановлені строки ухвалою суду, оскільки ухвала суду від 05.06.2023 отримана відповідачем лише 27.06.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.20023 заяву ОСОБА_1 про продовження строку на подання відзиву на позов задоволено; продовжено ОСОБА_1 встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву на позов до 12.07.2023; відкладено судове засідання на 21.08.2023.
03.07.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначає, що оскільки Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" подано позов про визнання недійсним договору про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 03.09.2007, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест", то існують підстави звернення по суду за захистом майнового права.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва залишено без руху; зобов`язано ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду: доказів сплати судового збору у розмірі 4 465,23 грн.
13.07.2023 до Господарського суду міста Києва від ліквідатора ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест" надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2023 прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудівнест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва до розгляду з первісним позовом у справі №910/12257/13 (910/82/23); Вимоги за зустрічним позовом об`єднати в одне провадження з первісним позовом; перейдено до розгляду справи №910/12257/13 (910/82/23) за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 21.08.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 відкладено підготовче засідання на 25.09.2023.
30.08.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" надійшло клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог за зустрічним позовом.
31.08.20023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.
05.09.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно - Інвестиційна компанія "Інтербудінвест" надійшов відзив на позовну заяву ТОВ "ІБФ "АВМ" та на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 
11.09.2023 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_1 надійшли відповіді на відзив.
В судовому засіданні 25.09.2023 оголошено перерву до 04.10.2023.
02.10.2023 до Господарського суду міста Києва від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про залучення третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , а саме Службу безпеки України та Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Департамент будівництва та житлового забезпечення. 
03.10.2023 до канцелярії суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про доручення доказів.
27.11.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" надійшло клопотання про закриття провадження за зустрічним позовом та клопотання про долучення судового рішення.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 залучено до участі у справі Службу безпеки України та Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Департамент будівництва та житлового забезпечення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1; відкладено розгляд справи на 27.11.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.20023 призначено підготовче засідання на 05.02.2024. 
22.01.2024 до Господарського суду міста Києва від представника відповідача 1 надійшли письмові пояснення на заяву про закриття провадження у справі.
08.01.2024 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення третьої особи 2.
01.02.2024 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 1 надійшли пояснення по справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2024 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" в задоволенні заяви про закриття провадження за зустрічним позовом; відкладено підготовче засідання на 18.03.2024; зобов`язано Службу безпеки України у строк до 13.03.2024 надати суду докази пайової участі в об`єкті незавершеного будівництва, а саме квартири в будівлі за адресою АДРЕСА_1 .
14.03.2024 до Господарського суду міста Києва від Служби безпеки України надійшло клопотання про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду від 05.02.2024.
18.03.2024 до канцелярії суду від Служби безпеки України надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.
18.03.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 закрито підготовче провадження у справі №910/12557/13 (910/82/23); призначено справу №910/12257/13 (910/82/23) до розгляду по суті на 22.04.2024. 
04.04.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача за зустрічним позовом (відповідача 1) надійшли додаткові письмові пояснення.
В судовому засіданні 22.04.2024 оголошено перерву до 15.05.2024.
14.05.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача (відповідача 2 за зустрічним позовом) надійшла заява про застосування строків позовної данвості, заперечення щодо письмових доказів, заперечення щодо пояснень третьої особи 2.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2024 відкладено розгляд справи на 01.07.2024.
17.07.2024 до Господарського суду міста Києва від Київської міської ради надійшли пояснення, відповідно до яких просила суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.
18.07.2024 до суду від відповідача 1 (позивача за зустрічним позовом) надійшли додаткові письмові пояснення. 
Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.07.2024 відкладено розгляд справи на 26.08.2024.
Судове засідання, призначене на 26.08.2024, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Яковенко А.В. на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2024 призначено розгляд справи на 25.11.2024.
Судове засідання, призначене на 25.11.2024 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Яковенко А.В. у відпустці.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 призначено розгляд справи на 03.03.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 відкладено розгляд справи на 12.05.2025.
28.04.2025 до Господарського суду міста Києва від представника відповідача 1 (позивача за зустрічним позовом) надійшли письмові пояснення.
09.05.2025 до суду від представника відповідача 1 (позивача за зустрічним позовом) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2025 відкладено розгляд справи на 09.06.2025.
06.06.2025 до суду від представника відповідача 1 (позивача за зустрічним позовом) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2025 відкладено розгляд справи на 06.08.2025.
Судове засідання, призначене на 06.08.2025, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Яковенко А.В. на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2025 призначено розгляд справи №910/12257/13 (910/82/23) на 13.10.2025.
В судове засідання 13.10.2025 з`явилися представники відповідача 1 (позивача за зустрічним позовом) та третьої особи, надали пояснення по суті спору.
Представники позивача (відповідача 2 за зустрічним позовом) не з`явився через канцелярію суду 13.10.2025 подав клопотання про відкладення розгляду справи.
Розглянувши вказане клопотання про відкладення розгляду справи, суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Отже, відкладення судового засідання є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце його проведення, а відсутність доказів направлення учаснику справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції чи необхідність витребування нових доказів.
Водночас неявка представника учасника справи, належним чином повідомленого про час та місце цього засідання, не свідчить про безумовну необхідність відкладення судового засідання.
Так, відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Крім того, суд звертає увагу на те, що у випадку неможливості забезпечення явки представника у судове засідання відповідний учасник справи не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у засіданні суду іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Водночас неможливість такої заміни представника підлягає доведенню на загальних підставах, чого у встановленому законом порядку здійснено третьою особою не було.
Суд також звертає увагу на те, що з метою дотримання процесуальних прав сторін, рівності сторін перед законом і судом, змагальності, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, судове засідання у даній справі судом вже неодноразово відкладалося.
За таких обставин, суд зазначає, що у відповідачів було достатньо часу та можливості для того, щоб в повному обсязі реалізувати свої процесуальні права, встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи вищенаведені обставини, у суду відсутні підстави в черговий раз відкладати розгляд справи у судовому засіданні на іншу дату.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
В судовому засіданні 13.10.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
У судовому засіданні здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:
13.09.2007 між ОСОБА_1 (надалі - «Пайовик») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Інербудівнест» (надалі - «Організація») укладений договір про пайову участь у будівництві №131/1-16 (надалі - «Договір»), відповідно до якого Пайовик зобов`язується на пайових засадах приймати участь у фінансуванні будівництва Будинку, надалі Об`єкт нерухомості, а Організація зобов`язується передати Пайовику у власність Об`єкта передбачений п. 1.2 Договору, на умовах та в порядку, які визначені в Договорі після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію і надати Пайовику документи, необхідні для послідуючого оформлення об`єкта нерухомості у власність (п. 1.1 Договору).
Пунктом 1.2 Договору зазначено інформацію про об`єкт нерухомості (згідно з проектною документацією):
Квартира,
Поверх -5
Кількість кімнат - 2
Загальна площа - 80,46 кв.м.,
Жила площа - 43,07 кв.м., 
У будівлі за адресою: АДРЕСА_1. 
Згідно п. 1.4 Договору вартість Об`єкта нерухомості становить 297 702,00 грн. в тому числі ПДВ - 49 617,00 грн.).
Пунктом 2.1.1 Договору встановлено, що Пайовик зобов`язаний надати Організації кошти, необхідні для виконання цього Договору у розмірі та терміни, передбачених п.п. 3.1 - 3.4. Договору.
Відповідно до п. 2.2.3 Договору Пайовик має право отримати від Організації документи, необхідні для оформлення права власності на об`єкт нерухомості, передбачений п. 1.2 Договору.
Згідно п. 2.3 Договору Організація зобов`язана:
2.3.1 Профінансувати будівництво об`єкта нерухомості, зазначеного у п. 1.2., з виконанням оздоблювальних робіт, передбачених проектною документацією:
- встановлення металопластикових вікон;
- в будинку електричні плити, виконання електричних розводок для підключення плит без встановлення електричних плит;
- встановлення металевих протиударних вхідних дверей;
- виконання внутрішніх штукатурних робіт (за винятком санвузлів); 
- виконання внутрішніх сантехнічних робіт без встановлення сантехустаткування;
- виконання гідроізоляції та захисної цементної стяжки в санвузлах;
- монтаж системи опалення з встановленням радіаторів;
- виконання внутрішніх електромонтажних робіт;
- встановлення передбачених проектом лічильників обліку електроенергії, води.
2.3.4 Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати Пайовику документи, необхідні для оформлення об`єкта нерухомості у власність.
Пунктом 3 Договору визначено порядок виконання Договору, а саме:
3.1 Пайовик сплатив Організації кошти, необхідні для виконання цього Договору, в розмірі 100%.
3.2. Загальна площа об`єкта нерухомості підлягає уточненню після введення будинку в експлуатацію на підставі даних технічного паспорту, виданого в БТІ м. Києва. У випадку якщо фактична загальна площа Об`єкта нерухомості виявиться більшою, ніж проектна площа, яку визначено в п. 1.2 Договору, Пайовик здійснює доплату за різницю площі за поточними цінами, які діють на день укладання Додаткової угоди до цього Договору. У разі якщо фактична загальна площа виявиться меншою за проектну, Організація повертає Пайовику у місячний термін вартість різниці площі на вказаний ним у письмовій заяві розрахунковий рахунок.
3.4. Остаточна вартість об`єкта нерухомості визначається з урахуванням положень п. 1.4, п. 3.2, п. 3.3 Договору, при цьому вартість Об`єкта нерухомості не може бути меншою, ніж його вартість, яка встановлено п. 1.4 на день укладання Договору.
Згідно п. 5.4 Договору сторони узгодили, що Договір доручення №131/1-16 від 11.01.2005, Додаткову угоду №1 від 22.05.2006 до Договору доручення №131/1-16 від 11.01.2005, вважати такими, що втратили чинність у зв`язку із відступленням гр. ОСОБА_3 своїх майнових прав по Договору про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 03.09.2007 на користь третьої особи - дружини гр. ОСОБА_1 відповідно до заяви від 31.07.2007, (засвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимченко Л.Р., зареєстровано в реєстрі за №51 від 31.07.2007).
Як зазначено в п. 3.1 Договору, що не спростовується позивачем, ОСОБА_1 сплатила повністю вартість об`єкта нерухомості, проте на даний час об`єкт нерухомості недобудований та не введений в експлуатацію.
Спір у справі виник у зв`язку із наявністю підстав для визнання Договору про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 12.01.2006 недійсним.
В той же час, спір за зустрічним позовом виник у зв`язку із виконанням зобов`язання щодо сплати вартості зазначеного об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 виникло право вимоги й оформлення права власності на нерухоме майно, проте відповідачі зобов`язання щодо передачі документів для оформлення права власності не надали, а станом на день звернення до суду будинок в експлуатацію не введений.
Для правильного вирішення спору по суті, суду спочатку необхідно дослідити дійсність спірного правочину. 
Згідно із ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. 
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. 
Згідно з абз. 1 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною правочину, вимогу про недійсність якого ним заявлено.
Як вбачається із абзацу 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена особою, якщо вона доведе порушення її прав вчиненням такого правочину. 
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним за позовом особи, яка не є стороною такого правочину, суду, перш за все, слід встановити відсутність/наявність/ порушення чи оспорювання таким правочином прав та законних інтересів особи, яка звернулася із відповідним позовом.
Вищенаведене узгоджується з правовою Позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі № 910/14255/18, від 11.02.2021 у справі № 922/109/19.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Обґрунтовуючи підстави порушення прав позивача оспорюваним ним договором, останній посилається на те, що він є забудовником спірного житлового будинку й замовником житлового комплексу, що встановлено в постанові Верховного Суду від 06.04.2022 у справі №759/13013/14-ц, а ОСОБА_4 намагається отримати речове право на об`єкт незавершеного будівництва - трикімнатну квартиру №93 загальною площею 114,43 кв.м. будинку АДРЕСА_2.
Як вбачається з матеріалів справи постановою Верховного суду у справі №910/12257/13 від 02.03.2021 зазначено, що: 
«Вчинення дій по передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» за актом від 07.12.2012 року від ТОВ "БІК "Інтербудінвест", не потягло погіршення майнового стану останнього, і не мали наслідком відчуження майна ТОВ "БІК "Інтербудінвест", так, як останнє не було його власником, що і встановив Апеляційний суд міста Києва в своїй ухвалі від 01.03.2018 року (справа № 759/2226/13-ц).
Крім того, Апеляційним судом міста Києва фактичним обставинам справи (ухвала від 01.03.2018 справа № 759/2226/13-ц) встановлено, що передавши у 2012 будинок на баланс ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", ТОВ "БІК "Інтербудінвест" передав всі свої права та обов`язки, щодо добудови будинку. Добудова будинку покладена на ТОВ "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" згідно Договору поруки від 20.09.2012, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" (далі - Поручитель), ТОВ "БІК "Інтербудінвест", Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки.
Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" станом на 06.06.2018 є Забудовником комплексу житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_2 в Святошинському районі м. Києва згідно договорів:
-Договір передоручення від 25.04.2012;
-Договір № 2-3/12 Управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_2 Фонду фінансування будівництва виду "А" від 25.04.2012;
- Договір поруки від 20.09.2012.
Так, у відповідності до 2.3 Договору передоручення від 25.04.2012 Замісник (Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно- будівельна фірма "АВМ") зобов`язується збудувати житловий комплекс за адресою: АДРЕСА_2, ввести його в експлуатацію та передати об`єкти інвестування Довірителям ФФБ у строки та на умовах, визначених Договором Управителя із Забудовником.
Згідно п. 1.1 Договору доручення від 25.04.2012 № 2/Д/12 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, довіритель (ДП "Фінансова компанія "Інтербудінвест") доручає Повіреному (Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ") виконати функції Забудовника на підставі Договору № 2/-3/12 Управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_2, в місті Києві Фонду фінансування будівництва виду "А" від 25.04.2012 з усіма внесеними до нього змінами та доповненнями.
Відповідно до п. 2 Договору № 1 від 25.04.2012 про внесення змін до Договору № 1-З/06 управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_2 Фонду фінансування будівництва виду А від 17.07.2006 - за даним договором права і обов`язки ТОВ "БІК "Інтербудінвест", як Забудовника по Договору № 1-З/06 переводяться на Нового Забудовника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ", внаслідок чого останній заміняє первісного Забудовника, як зобов`язану сторону по Договору № 1-З/06.
Згідно п. 2.5 Договору поруки від 20.09.2012, що укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно- будівельна фірма "АВМ" (далі - Поручитель), ТОВ "БІК "Інтербудінвест", Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки встановлено, що Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за Основним Договором в повному обсязі, за винятком обов`язків Боржника зазначених в п.п. 3.4.2, 3.4.3, 3.4.4 даного Договору та п. 6.5.
Основний Договір про який йде мова у п. 2.5 Договору поруки від 20.09.2012 - це Договір № 19/3-32-ж17 пайової участі у будівництво житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками по АДРЕСА_2 у Святошинському районі м. Києва від 10.02.2005.»
Крім того, в постанові Верховного суду у справі №759/13013/14-ц від 06.04.2022 зроблено наступний висновок: «Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем є Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно- будівельна фірма "АВМ", яке відповідно до Договору поруки від 20.09.2012 несло перед позивачем зобов`язання щодо будівництва будинків. Саме це товариство з вересня 2012 року є забудовником спірного житлового будинку й замовником житлового комплексу».
Подібний за змістом висновок зроблений й у постанові Верховного суду у справі №759/12426/13-ц від 14.04.2022: «Переглядаючи рішення першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача оскільки належним відповідачем у справі є ТОВ « "Інвестиційно- будівельна фірма "АВМ", яке відповідно до договору поруки від 20.09.2012 несло перед позивачем зобов`язання щодо будівництва будинків».
Тобто, неодноразово рішеннями судів встановлено, що саме ТОВ "Інвестиційно- будівельна фірма "АВМ" несе зобов`язання щодо будівництва житлового комплексу на АДРЕСА_2, в місті Києві, проте права власності ТОВ "Інвестиційно- будівельна фірма "АВМ" на вказаний об`єкт незавершеного будівництва не набувало, а тому й розпоряджатися таким майном в майбутньому у останнього не виникне.
В той же час, обґрунтовуючи підстави для визнання недійсним Договору про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 03.09.2007 укладеного між ТОВ «БІК «Інтербудінвест» та ОСОБА_1, позивач вказує, що укладений без відповідної ліцензії та має ознаки удаваності правочину, а спірний договір відноситься до договору управління майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).
За приписами ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Слід зауважити, що законодавством не передбачено такого виду договору як договір про пайову, проте це не означає, що ці договори суперечать законодавству, а укладення таких договорі базується на принципі свободи договору, передбаченому ст.ст. 3, 627 Цивільного кодексу України.
Крім того, відповідно до листів Державного комітету України з будівництва та архітектури від 26.01.2004 № 8/8-72 і Державного комітету з питань регуляторної політики та підприємництва від 23.02.2004 №1037 вказано, що договір про пайової участь у будівництві не містить ознак довірчого управління і може бути побудований за моделлю договору доручення.
Відповідно до ст. 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Згідно з ч. 1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як визначено п. 2 ч. 2 ст. 1007 ЦК України, довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення.
Згідно з ч.ч. 3, 4 вказаної норми, довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення.
Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.
Суд зазнає, що особливістю договору доручення є те, що сторони мають право відмовитись від нього, а договірна заборона права на відмову від договору доручення є нікчемною.
Щодо договору управлінням майном, на який вказує позивач, суд зазначає.
Згідно із частиною першою статті 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).
Законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV).
Відповідно до статті другої цього Закону управитель - це фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду та відповідає вимогам, встановленим цим Законом, а Правила фонду - це система норм, затверджена та оприлюднена управителем цього фонду, якої мають дотримуватися всі суб`єкти системи фінансово-кредитних механізмів будівництва житла для досягнення мети управління майном, визначеної установником управління, що повинні відповідати вимогам цього Закону.
Цим Законом та укладеними відповідно до нього договорами урегульована система фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю, тобто дії суб`єктів цієї системи (довірителів, управителів, забудовників та інш.) при організації будівництва житла, фінансуванні цього будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю (стаття третя Закону № 978- IV).
З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа як управитель створює фонд фінансування будівництва (ФФБ), управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті п`ята, шоста, сьома, дев`ята Закону № 978- IV).
Правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ (частина друга статті 12 Закону № 978- IV). Правила ФФБ є публічною пропозицією для вступу до фонду особи, яка бажає стати довірителем цього фонду, на підставі визнання цих правил.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що договір доручення є хоча й суміжним, але самостійним та відмінним від довірчого управління цивільно-правовим інститутом.
Зазначений підхід знайшов своє відображення в листі Держкомпідприємництва від 23.02.2004 №1037, в якому зазначено: «В той же час Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» не містить заборони щодо використання інших договірних форм (крім інституту довірчого управління майном) з метою врегулювання взаємовідносин між забудовником та фізичними особами набувачами житла. 
Так, зокрема відносини можуть регулюватися цивільно-правовим договором доручення. За договором доручення (згідно із ст. 1000 ЦК України) одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичної дії. На відміну від договору управління майном (ст.. 1029 ЦК України), повірений діє від імені та за рахунок довірителя і не має повноважень щодо управління майном, а лише щодо вчинення певних юридичних дій. Таким чином, договір доручення та договір управління майном є відокремленими правовими інститутами, що регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно, на відносини, що виникають в рамках договору доручення, не поширюються правила, встановлені для договору управління майном (ст.ст. 1029-1045 ЦК України), а також іншими законодавчими актами, в тому числі і Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»».
За змістом листа Міністерства юстиції України від 14.12.2005 №19-1-247, №19-5-1026 вказано, що договором доручення характеризується здійсненням за дорученням одного чи декількох правочинів відповідно від свого імені та від імені поручителя. За умови створення нового об`єкта нерухомості цей договір є допоміжним у здійсненні своїх повноважень інвестором. Зазначений договір також не передбачає переходу права власності. 
З урахуванням вищевикладеного, аналізуючи зміст договору про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 03.09.2007, суд робить висновок, що за своєю правовою природою спірний договір є договором доручення, так як п. 2.3 Договору у відповідності до ст. 1000 Цивільного кодексу України передбачено чіткі дії, які повинна вчинити Організація (Профінансувати будівництво об`єкта нерухомості, зазначеного у п. 1.2., з виконанням оздоблювальних робіт, передбачених проектною документацією: встановлення металопластикових вікон; в будинку електричні плити, виконання електричних розводок для підключення плит без встановлення електричних плит; встановлення металевих протиударних вхідних дверей; виконання внутрішніх штукатурних робіт (за винятком санвузлів); виконання внутрішніх сантехнічних робіт без встановлення сантехустаткування; виконання гідроізоляції та захисної цементної стяжки в санвузлах; монтаж системи опалення з встановленням радіаторів; виконання внутрішніх електромонтажних робіт; встановлення передбачених проектом лічильників обліку електроенергії, води); п. 1 Договору у відповідності до ч.1 ст. 1002 Цивільного кодексу України, встановлено розмір винагороди повіреного (вартість об`єкта нерухомості включає в себе плату Організації за виконання ним Договору); п.п. 2.2.1 та 2.4 Договору передбачено право сторін відмовитись від Договору, що є особливістю договору доручення.
Крім того, за спірним договором до довірителя (пайовика), як і зазначено в листі Мін`юсту не переходить право власності, а п. 2.3.4 Договору передбачено обов`язок Організації після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати Пайовику документи, необхідні для оформлення об`єкта нерухомості у власність.
Також, суд зазначає, що укладання такого типу договору як доручення (на момент укладання такого договору) мав на меті отримання податкової переваги відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», який діяв на момент укладання спірного договору. 
За таких обставин, підстав вважати, на укладання сторонами удаваного правочину у суду відсутні, а законодавством не заборонено укладати такий вид правочину як доручення. 
Інші доводи позивача щодо на відсутність ліцензії для укладання договору управління майном, суд не бере до уваги, оскільки встановлено, що спірний договір за своєю правовою природою є договором доручення та спеціальних дозволів для укладання таких договорів не потребується.
З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" про визнання недійсним договору.
Щодо зустрічного позову.
Як вже зазначалося, спір за зустрічним позовом виник у зв`язку із виконанням зобов`язання щодо сплати вартості зазначеного об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 виникло право вимоги й оформлення права власності на нерухоме майно, проте відповідачі зобов`язання щодо передачі документів для оформлення права власності не надали, а станом на день звернення до суду будинок в експлуатацію не введений.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки .
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
За змістом ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до ч.3 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, копії, засвідчені в установленому порядку.
Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності, визначений статтею 328 ЦК України на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
У Постанові № 6-98цс13 від 02 жовтня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що виконання грошових зобов`язань за інвестиційною угодою, а саме повна сплата вартості об`єкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт.
Статтею ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що майновими правами визнаються будь-які права пов`язані з майном, відмінні від права власності у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).
Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом в повному обсязі виконала вимоги Договору про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 03.09.2007 щодо внесення вартості об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим за умовами договорів набула майнових прав щодо об`єкта нерухомості, зокрема права на отримання документів для оформлення в подальшому у власність спірну квартиру.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно п. 1.3 Договору, плановий термін введення будинку в експлуатацію - 1 квартал 2008 року.
Судом встановлено, що будівництво об`єкту не завершене, будинок не введений в експлуатацію.
Відтак, до завершення будівництва об`єкта нерухомості, а саме квартира: номер квартири 16 (шістнадцять); поверх 5 (п`ятий); Секція 1 (перша); кількість кімнат 2 (дві); загальна площа 80,46 кв.м. по АДРЕСА_2, та введення будинку в експлуатацію позивачу належать майнові права на цей об`єкт.
Враховуючи те, що відповідачі не виконують належним чином узятих на себе зобов`язань, а також, враховуючи, що будинок по АДРЕСА_2 не введено в експлуатацію, з урахуванням повної сплати пайових внесків, суд прийшов до висновку, що права позивача порушені, оскільки відповідачі свої зобов`язання щодо передачі документів на об`єкт нерухомості для здійснення реєстрації прав власності за позивачем на спірну квартиру, не виконує.
Тобто, відповідачі в односторонньому порядку відмовилися від виконання зазначених зобов`язань, що свідчить про порушення майнових прав позивача на вищевказаний об`єкт, які він очікував отримати до 1 кварталу 2008 року.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" заперечуючи проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом вказує на невідповідність правочину нормам чинного законодавства та відсутності оплати вартості об`єкта нерухомості.
Суд критично оцінює такі заперечення, оскільки Договір про пайову участь у будівництві №131/1-16 від 03.09.2007 є чинним, про що заначено раніше, а позивач за зустрічним позовом повність сплатила об`єкт нерухомості, про що зазначено в п. 3.1 Договору та підтверджується довідкою ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» №1057 інв. №131/1-16 від 20.11.2006 ОСОБА_3 за 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 , в сумі 297 702 грн 81 коп - кошти сплачені повністю.
Щодо пояснень Служби безпеки України щодо наявності речово-правових вимог позивача за зутрічним позовом на належне СБУ майно (об`єкт незавершеного будівництва) суд зазначає, що предметом спору за зустрічним позовом є об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в той же час відповідно до Протоколу №2 розподілу загальної житлової площі в житлових будинках по АДРЕСА_2 (будинки 1, 2 , 3 ) спірна квартира не розподілена на Службу Безпеки України, а була розподілена ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест». 
Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 в повному обсязі.
Крім того, суд зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" подано клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог за зустрічним позовом.
Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Частинами 3-5 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом звертався до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання майнових прав на об`єкт інвестування та визнання права власності. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2013 у справі « 759/13621/13-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. В подальшому Постановою Верховного суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №759/13621/13-ц від 23.11.2022 заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10.12.2013 та постанову Київського апеляційного суду від 14.07.2022 скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Отже, за ОСОБА_1 визнано майнові права на квартиру 10.12.2013 до 16.04.2014 як було Визнано банкрутом ТОВ «БІК «Інтербудінвест» після чого 23.11.2022 право власності на майнові права скасовано Верховним Судом. 
З огляду на викладене трирічний строк позовної давності переривався, а до Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом 03.07.2023, а тому в даному випадку строк позовної давності не пропущений в силу приписів ст. 264 Цивільного кодексу України.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).
Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" та 
про задоволення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 в повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідачів за зустрічним позовом.
Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст. 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиціно-будівельна фірма "АВМ" відмовити повністю.
2. Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
3. Визнати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) майнові права гп об`єкт незавершеного будівництва - двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 .
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» (04070, м. Київ, вул. Верхній Вал, 72; ідентифікаційний код 38090593) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 232 (дві тисячі двісті тридцять дві) грн. 62 коп. Видати наказ.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційнна компанія «Інтербудінвест» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 31/11; ідентифікаційний код 32799609) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 232 (дві тисячі двісті тридцять дві) грн. 62 коп. Видати наказ.
6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 24.03.2026

Суддя А.В. Яковенко