Справа № 331/4987/25
Провадження № 2/331/557/2026

РІШЕННЯ
іменем України
21.04.2026 

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді Фісун Н.В., за участю секретаря Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа Приватний нотаріус Кукурудз Тетяна Юріївна про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю,-

ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю.
В обґрунтування позову зазначила, що родина ОСОБА_2 та позивачка були родичами. Чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 був рідним братом її матері- ОСОБА_5 / ОСОБА_6 .
У січні 2015 року родина ОСОБА_2 запропонувала їй поселитися до них у квартиру та проживати разом з ними однією родиною. На що вона погодилась, перевезла свої особисті речі та заселилася як член родини ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .
Вони почали проживати однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, спільно харчувалися. За їх спільні гроші зробили ремонт на кухні, коридори, змінили шпалери у кімнатах, для спільного користування купили телевізор, холодильник, мобільні телефони, сплачували комунальні послуги. В її обов`язки входило допомагати прибирати квартиру, готувати їсти, купувати продукти, медикаменти, ходити сплачувати комунальні послуги, супроводжувати їх до медустанов.
На підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого державним підприємством “Радіоприлад” від 22.11.1999 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та її донькам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (до шлюбу ОСОБА_2 )
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляду 1/3 частки вище вказаної квартири. Заповіту ОСОБА_7 не залишала. Спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст.. 1261 ЦК України була її мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляду 1/3 частки вище вказаної квартири. Заповіту ОСОБА_8 не залишала. Спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст.. 1261 ЦК України була її мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Заповіту ОСОБА_9 не залишала.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . Заповіту ОСОБА_3 не залишала. Спадкоємців першої черги за законом згідно ст.. 1261 ЦК України не має.
Позивачка займалася похованням та усі витрати пов`язані з похованням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 несла вона, що підтверджується договорами про організацію та проведення поховання.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляду квартири АДРЕСА_1 .
На підставі того, що вона проживала із спадкодавцями однією сім`єю протягом п`яти років, вели спільне господарство, мали спільні витрати з спільного бюджету позивачка як спадкоємець четвертої черги в рамках ст.1264 ЦК України 21 липня 2021 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. із заявою про прийняття спадщини. Приватний нотаріус Кукурудз Т.Ю. надала постанову від 16.09.2022 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй як спадкоємцю за законом згідно зі ст. 1264 Цивільного кодексу України, тобто як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш п`ять років до часу відкриття спадщини, для доведення цього факту їй слід звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю . Прохає суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю більш п`яти років ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з січня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 01.09.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
17.09.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказав, що Позивачка зазначає, що з січня 2015 року вона проживала разом з родиною ОСОБА_2 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . За її словами вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, спільно харчувались, зокрема, за спільні кошти робили ремонт у квартирі, купляли різну побутову техніку, сплачували комунальні послуги.
Однак зазначені обставини нічим не підтверджуються, а надані документи не доводять достовірно факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю.
Так позивачкою надано довідку про фактичне місце проживання № 719130 від 06.11.2023, посвідчену фахівцем центру обслуговування клієнтів ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ», в якій зазначено, що гр. ОСОБА_1 1952 р.н. фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 2015 року та вела спільне господарство з гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_8 .
Однак зазначена довідка не може розглядатись як достовірний доказ. По-перше, фахівець центру обслуговування клієнтів ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» не наділений повноваженнями складати подібні Довідки, адже для ствердження факту проживання однією сім`єю має вестись облік фактичного мешкання осіб без реєстрації.
Питання фіксування факту викладеного в акті не можливий. Складання подібних актів є наданням адміністративних послуг, а фахівець зазначеного центру не є суб`єктом надання адміністративних послуг, відповідно видача такої Довідки є прямим порушенням Закону.
Постановою Верховного Суду від 14.02.2024 у справі №404/7153/20 з цього приводу зазначено, що в обов`язки житлово-експлуатаційних організацій не входить облік осіб, то проживають без реєстрації на території, яку вони обслуговують. У цій справі суд дійшов висновку, що акт спільного проживання та видана довідка не підтверджує обставин, на які посилається позивач.
Більш того, звертають увагу суду, що відповідно до відкритих даних з веб-сайту Youcontrol, юридична особа ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ», код ЄДРПОУ 41279924, була зареєстрована 12.04.2017. А отже дане підприємство ніяк не могло засвідчувати факт проживання гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 з 2015 року та ведення нею спільного господарства з родиною ОСОБА_2 . 
Таким чином, фахівцем центру обслуговування клієнтів ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» складена та надана Довідка про фактичне місце проживання № 719130 від 06.11.2023 з перевищенням своїх повноважень, без фактичного підтвердження викладених у Довідці обставин та містить неперевірені та невстановлені дані.
По-друге, така Довідка ґрунтується на свідченнях сусідів, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які засвідчують своїми підписами факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та ведення нею спільного господарства з родиною ОСОБА_2 . Враховуючи, що дана довідка не містить достовірної інформації, твердження сусідів можна розглядати у якості показів свідків, які додатково мають бути підтверджені під час судового розгляду.
До того ж показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, така позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16, від 27.02.2019 у справі №522/25049/16-ц, від 11.12.2019 у справі № 712/14547/16-ц, від 24.01.2020 у справі № 490/10757/16-ц.
Те ж саме стосується й акту про підтвердження фактичного проживання, виданого до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя, в якому фактичне проживання гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , засвідчується підписами згаданих сусідів.
Більш того, даний акт не відповідає жодним нормам щодо форми документів, а саме він ніким не посвідчений, не містить відомостей щодо особи, яка його склала, та дати його складання.
Щодо договорів про організацію та проведення поховання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , наданих позивачкою, слід зазначити, що наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця не є доказом спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків з померлим (постанова Верховного суду від 25.11.2019 у справі № 202/5003/16-ц).
Отже, обставини, на які посилається позивачка, є недоведеними. До того ж документи надані нею, складені вже після смерті спадкодавці та не стосуються заявленого періоду спільного проживання (з січня 2015 року.).
Лише спільне проживання без доведення наявності взаємних прав та обов`язків, фактів ведення спільного господарства та наявності спільних витрат, не є підтвердженням проживання осіб однією сім`єю. Однак позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження фактів наявності взаємних прав та обов`язків з ОСОБА_3 спільного проживання з нею однією сім`єю, ведення спільного побуту та спільних витрат. Як вбачається з позовної заяви, спадкодавицею не залишено заповіту, а отже не виявлено бажання залишати у спадок своє майно будь-якій особі, в тому числі й Позивачці.
Враховуючи вищевикладене, Запорізька міська рада вбачає наявність ознак відумерлої спадщини. Прохає суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 01.10.2025 року витребувані докази за клопотанням учасників процесу.
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 04.11.2025 року витребувані докази за клопотанням учасників процесу.
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 22.12.2025 року витребувані докази за клопотанням учасників процесу.
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 27.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
У судовому засідання представник позивача ОСОБА_13 підтримала позовні вимоги , прохала суд їх задовольнити. 
Представник відповідача Лях Д. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав вказаних у відзиву.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до матеріалів справи долучили заяву про розгляд справи у їх відсутність, прохали рішення ухвалити на розсуд суду. 
Суд, заслухавши сторони по справі, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами та заперечення проти них, приходить до наступних висновків.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого державним підприємством “Радіоприлад” від 22.11.1999 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та її донькам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ( до шлюбу ОСОБА_14 )
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляду 1/3 частки вище вказаної квартири. Заповіту ОСОБА_7 не залишала . Спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст.. 1261 ЦК України була її мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляду 1 /3 частки вище вказаної квартири. Заповіту ОСОБА_8 не залишала. Спадкоємцем першої черги за законом, згідно ст.. 1261 ЦК України була її мати ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Заповіту ОСОБА_3 не залишала.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . Заповіту ОСОБА_3 не залишала. Спадкоємців першої черги за законом згідно ст. 1261 ЦК України не має. Після смерті ОСОБА_3 , позивач вважаючи себе спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала з останньою понад п`ять років,21 липня 2021 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. із заявою про прийняття спадщини.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 97/2022, 16.09.2022 року було винесено постанову, в якій позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, як спадкоємцю четвертої черги за законом, оскільки не надано документи, що підтверджують факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не менше п`яти років до дня відкриття спадщини.
Відповідно до довідки ТОВ « Місто для людей Запоріжжя » від 06.11.2023 року згідно якої за адресою: АДРЕСА_2 з 2015 року проживала ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджують сусіди ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 /а.с.11/.
Відповідно до Акту підтвердження фактичного проживання згідно якого за адресою: АДРЕСА_2 з 2015 року проживала ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджують сусіди ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 /а.с.25/.
Згідно Договорів №351,№340 організацію і проведення поховання ОСОБА_8 та ОСОБА_3 проводила ОСОБА_1 /а.с.23-24/.
Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що ОСОБА_16 вона знає ще з 1971 року. З сім`єю ОСОБА_2 познайомилася на святах у ОСОБА_16 ОСОБА_16 до неї зверталася за консультаціями щодо лікування ОСОБА_3 , так як з 2015 року доглядала за нею та переїхала до них проживати. До квартири ОСОБА_2 вона ніколи не заходила, зустрічалися з ОСОБА_16 на вулиці. Про те що ОСОБА_16 переїхала проживати до сім`ї ОСОБА_2 , їй відомо зі слів позивачки. Вона прохала у неї на придбання холодильника кошти, але чи купували його їй невідомо.
Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що ще з дитинства товаришувала з ОСОБА_16 , ОСОБА_2 до них також приходила, так і познайомилися. ОСОБА_16 давно переїхала проживати до сімі`ї ОСОБА_2 , але з якого року їй невідомо. В квартиру ОСОБА_2 вона заходила як до смерті їх так і після поховання, особисто до кімнати ОСОБА_18 не заходила. ОСОБА_19 відносилася до ОСОБА_16 як до доньки. ОСОБА_16 доглядала за ОСОБА_19 та її доньками. Їй невідомо чи придбавалася ними побутова техніка.
Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що їй відома сім`я ОСОБА_2 , це її сусіди, вони отримали квартиру у 1959 році. ОСОБА_16 приходила до них, проводили свята разом, святкували день народження ОСОБА_20 у Кікоть. У 2014 чи 2015 році ОСОБА_20 перейшла проживати до сім`ї ОСОБА_2 , допомагала їй, купувала ліки, продукти, отримувала пенсію. Також похованнями вона займалася. До квартири Кікоть заходила, у ОСОБА_20 була кімната, але чи знаходилися особисті речі у кімнаті їй невідомо. Коли померла ОСОБА_19 вони разом чекали поліцію. Лариса займала у неї 1000,00грн. на придбання телевізора. Це одна родина була, вона і після смерті ОСОБА_19 проживає в даній квартирі.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно з статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 522/21808/18 (провадження № 61-17920св23) зазначено, що: "в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18). Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. […] До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року в справі № 365/455/20 (провадження № 61-13326св21))".
Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених в ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18 (провадження № 61-15094св20)).
З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що: "законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".
Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі N 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі N 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі N 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі N 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі N 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі N 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі N 752/13615/20-ц.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі N 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі N 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі N 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі N 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі N 531/295/19.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд виходить з того, що ці докази не є належними та достатніми доказами, з якими закон пов`язує правовий статус члена сім`ї та осіб, які проживають однією сім`єю, а також не є доказами, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як то ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, тощо.
Сам по собі факт надання допомоги померлій за її життя, не свідчить про наявність між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, та не є достатньою підставою для встановлення факту проживання позивача із спадкодавицею протягом п`яти років до відкриття спадщини.

Суд критично відноситься до наданої довідки про фактичне місце проживання № 719130 від 06.11.2023, посвідчену фахівцем центру обслуговування клієнтів ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ», в якій зазначено, що гр. ОСОБА_1 1952 р.н. фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 2015 року та вела спільне господарство з гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_8 . Відповідно до відкритих даних з веб-сайту Youcontrol, юридична особа ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ», код ЄДРПОУ 41279924, була зареєстрована 12.04.2017. А отже дане підприємство ніяк не могло засвідчувати факт проживання гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . з 2015 року та ведення нею спільного господарства з родиною ОСОБА_2 .
Неналежним доказом у справі є і акт про підтвердження фактичного проживання, виданого до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя, в якому фактичне проживання гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , засвідчується підписами сусідів. Більш того, даний акт не відповідає жодним нормам щодо форми документів, а саме він ніким не посвідчений, не містить відомостей щодо особи, яка його склала, та дати його складання.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 показали, що позивачка ОСОБА_16 з 2015 року по день смерті ОСОБА_19 проживала разом у квартирі померлої, що ОСОБА_16 піклувалась про ОСОБА_19 , оскільки остання хворіла та потребувала сторонньої допомоги.
Однак покази цих свідків носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.
У судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_16 займала кошти на купівлю холодильника, телевізора, проте зазначили, що їм невідомо за чиї кошти це майно було придбано чи придбано було взагалі.
Позивачем суду доказів того, що ці кошти були сплачені на побутову техніку та ким саме, суду не надано. 
Факт того, що ОСОБА_1 займалася похованням ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю. 
Матеріали справи не містять належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що позивачка зберігала у житлі де проживала , а саме за адресою: АДРЕСА_1 переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття нею цього місця проживання як свого основного ( що вона зазначала його в медичній документації, інших документах).
Напроти, з матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_16 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_19 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини, визнавши, що відносини ОСОБА_16 та ОСОБА_19 не носили характер сімейних, а вказані особи не були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.
Твердження позивача про наявність підстав - проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини суд відхиляє, оскільки надання допомоги ОСОБА_3 , яка була особою похилого віку та за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є безумовним підтвердженням факту проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю.
Оскільки про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, при цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, чого матеріали справи не містять, тому суд вважає, що позивач не довів позовні вимоги у судовому засіданні.
Саме по собі надання позивачем допомоги ОСОБА_19 за її життя, власне ставлення позивача до нині померлої ОСОБА_19 , придбання для неї продуктів харчування, ліків, а згодом і прийняття участі у похованні, наявність доброзичливих стосунків між ними, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що постійно проживала однією сім`єю більш п`яти років ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з січня 2015 року по 12 листопада 2021 року.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, встановивши, що позивачем не доведено спільне проживання зі спадкодавцем, існування взаємних прав та обов`язків між ними, а також того, що вони були пов`язані спільним побутом, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2,5,6,10,77,80,81,89,206,263-265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 1216, 1258, 1218, 1264 ЦК України, суд,- 
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа Приватний нотаріус Кукурудз Тетяна Юріївна про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.04.2026 року.

Суддя: Н.В.Фісун